VYSOKÁ ŠKOLA EVROPSKÝCH A REGIONÁLNÍCH STUDIÍ, O. P. S. , ČESKÉ BUDĚJOVICE

Bakalářská práce

Turecko a Evropská unie

Autor práce:   Jiří PETR
Studijní obor: 67-02-R Mezinárodní teritoriální studia-Regionální  studia
Forma studia:  Kombinované studium 
Vedoucí bakalářské práce: JUDr. Rudolf Hrubý

2007

PROHLÁŠENÍ

Prohlašuji, že jsem bakalářskou práci na téma Turecko a Evropská unie zpracoval samostatně za použití uvedené literatury a po odborných  konzultacích s JUDr. Rudolfem HRUBÝM. 
	Souhlasím,  aby   práce  byla  uložena  v knihovně   Vysoké   školy    evropských 
a regionálních studií v Českých Budějovicích a zpřístupněna ke studijním účelům.  

	V Českých Budějovicích dne ………………….

                                                                                           ….……………………..                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                        

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji tímto panu JUDr. Rudolfovi Hrubému za odborné vedení a rady při zpracování bakalářské práce. 

OBSAH

1.	Úvod

1.1  Důvody pro výběr tématu a stanovení cílů práce ………………………… 5
1. 2  Hlavní použité prameny a metody práce…………………………………. 7

2.	Stať

2. 1  Geografická poloha Turecka a jeho geopolitický význam v souvislosti se vstupem
        do Evropské unie…………………………………………………………. 8
2. 2  Historické vztahy Turecka a Evropy …………………………………….11
2.2.1Vývoj turecko-bulharských vztahů ……………..………………………  12
2.2.2 Řecko-turecké vztahy v dnešní době a jejich historické příčiny ………. 14
2.2.3	Problematika rozděleného Kypru a její souvislost s možným přijetím Turecka do 
            Evropské unie  …………………………………………………………15

2. 3  Problematika vztahu Turecka k menšinám a dopad této problematiky na přístupová
        jednání mezi Unií a Tureckem …………………………………………. 19
2. 3. 1  Otázka genocidy arménské menšiny v době 1. světové války a dnešní postoj 
             Turecka této  menšině ………………………………………………. 20
2. 3. 2	Postavení kurdské menšiny  v Turecku ..…………………………….  23

2. 4  Hospodářská a politická situace Turecka a jeho zahraniční politika 
         ve vztahu k Unii …………………………………………………………26 
 
2. 5  Některé další aspekty vztahů Evropy a Turecka …………………………32 
2. 5. 1 Vztah Evropské unie k imigrantům a dopad na evropsko-turecké vztahy 32
2. 5. 2	Některé problémy vztahů evropských zemí k islámu a jejich dopad na vnímání 
            Turecka v Evropě…………………………………………………………33
2. 6  Shrnutí ………………………………………………………………………35

2. 7 Anketa k možnému vstupu Turecka do Unie a její vyhodnocení ……………48

3.	Závěr
3. 1 Vyhodnocení ankety …………………………………………………………53
3. 2  Přínos práce a možnosti jejího dalšího využití ………………………………55

Seznam citací 
Seznam literatury
1 Úvod  
1.l  Důvody pro výběr tématu a stanovení cílů práce
Ve své práci se chci zabývat problematikou vstupu Turecka do Evropské unie. Téma mě zaujalo již před delší dobou, protože o rozšíření Evropské unie se zajímám již delší dobu, včetně různých aspektů, které s touto problematikou úzce souvisí. Vytváření politicky a hospodářsky sjednocené Evropy považuji za velice důležitý proces, protože má značný hospodářský význam. Vede ke vzájemnému poznání, pochopení a všestranné spolupráci mezi všemi členskými zeměmi.

Na základě sledování denního tisku a internetu jsem si uvědomil, jak je tato problematika složitá a jak velice rozdílné jsou názory na přijímání nových členských zemí. S tím souvisí také názory na rychlost rozšiřování Unie i co se týká evropských zemí. Pokud se jedná o vstupu Turecka do evropských struktur, je situace ještě složitější a to proto, že je muslimskou zemí, která zaujímá v Evropě jen 3 % své celkové rozlohy. Když jsem začal tuto problematiku studovat nejenom v denním tisku, ale i v odborné literatuře, uvědomil jsem si její složitost ještě hlouběji. I ve svém okolí jsem se setkal s velice rozdílnými názory na možné členství Turecka v Unii a zaujalo mě, co všechno je příčinou těchto rozdílů. Rozhodl jsem se proto, že se budu otázce vstupu Turecké republiky do Evropské unie a problémům s tím spojeným  věnovat dále a hlouběji. Toto téma jsem si vybral jako téma své bakalářské práce. 

Téma jsem si vybral i proto, že se zajímám o historii a právě evropsko-turecké vztahy v dnešní době mají své kořeny hluboko v minulosti. Bez znalosti historických vztahů se dá jen těžko porozumět celé této problematice v plné šíři.  Bez znalosti minulosti nelze pochopit, proč v době, kdy v Evropě dochází k nebývalému odstraňování překážek mezi státy a jejich obyvateli, se mysl lidí tak těžko zbavuje starých předsudků, nacionalismu i vědomí historických křivd, což se plně týká vztahů Evropy a Turecka. Velice mě zaujalo postavení Turecka v dnešním světě, celková politika, kterou tato země provádí, a nelehká cesta země, patřící k určitému civilizačnímu okruhu, ke spolupráci se zeměmi jiného civilizačního okruhu.

Přijetí Turecka do Evropské unie jako plnoprávného člena zaměstnává již řadu let všechny členské státy Unie a rozděluje politiky i obyvatelstvo těchto zemí na dva „nesmiřitelné tábory“ příznivců a odpůrců jeho připojení  k  Unii.  Jak uvedl  denní   tisk v dubnu roku  2006, z průzkumu veřejného mínění Eurobarometr vyplývá, že v současné  době 52 % Evropanů členství Turecka v Evropské unii odmítá. Nejhlasitějšími odpůrci tureckého vstupu jsou Rakousko a Kypr. Na Kypru členství Turecka odmítá osm dotazovaných z deseti. Nesouhlas vyjadřuje i obyvatelstvo Německa. Jsou to především strany CDU a CSU, které se orientují  na katolickou církev, dále Nizozemci a Francouzi. Francouzi mají dokonce slíbeno, že se k této otázce budou moci vyjádřit v referendu. Nadpoloviční podpora přijetí Turecka  je pouze v Polsku, kde je pro vstup 54 %, ve  Slovinsku 53 % a v Maďarsku 51 %. V Čechách  souhlasí pouze 37 % lidí. Přes tyto rozdílné názory se Turecko po mnoha letech slibování dočkalo v říjnu 2005 zahájení přístupových jednání. S jeho vstupem je nadále spojováno mnoho nevyřešených problémů, jejichž řešení se od Turecka očekává, a které  jsou podmínkou jeho vstupu do Evropské unie. V této práci bych se chtěl zabývat některými aspekty těchto problémů, z nichž u mnohých můžeme hledat kořeny hluboko v minulosti, jiné jsou těsně spojeny s politickou a hospodářskou situací v dnešním světě. Na tuto problematiku se pokusím podívat jak z pohledu co toto rozšíření přinese Evropské unii, tak z pohledu, co případný vstup přinese Turecku a zda jsou očekávání obou stran, která spojují s členstvím této země v Evropské unii, reálná. Pokusím se odpovědět na několik otázek vyplývajících  z této problematiky. Jsou to především tyto otázky:
1. Co může Turecko očekávat od Evropy a co může Evropa očekávat od Turecka,
    bude-li přijato do Evropské unie ?
2. Pokud Evropa odmítne členství této země, bude to pro ni pozitivem nebo naopak
    negativem ?
3. Co je příčinou obav z členství Turecka v Evropské unii a z čeho tyto obavy
    vyplývají ?
4. Jaké je postavení Turecka v dnešním světě a zda nutně potřebuje členství
    v evropských strukturách ?
Všechny tyto otázky považuji za velmi důležité a chtěl bych si na ně odpovědět nejenom sám, ale provést také dotazníkovou anketu, ve které by se objevily názory Čechů na některé z nastolených otázek. Podle již zmiňovaného průzkumu Eurobarometr souhlasí se vstupem Turecka do Unie jen 37 % Čechů. Chtěl bych zjistit, proč je Turecko vnímáno tak negativně. Vždyť Maďarsko, které má historicky daleko horší zkušenosti s tureckými výboji, vidí vstup této země do Evropské unie v podstatně lepším světle.
1Klaus vyzval Turecko žádat jen o plné členství v Evropské unii. 
  Právo, 19. duben 2006, roč. 16, č. 92, s. 1 a 14

Zajímá mě, zda je rozhodující příčinou strach podmíněný minulostí, strach z levné pracovní síly, která může vést ke zhoršování sociální situace v zemi, odmítání muslimské země vzhledem k muslimskému terorizmu nebo jiné důvody. Zajímá mě také, jaké klady vidí naši spoluobčané v přijetí Turecka do Evropské unie.

1. 2 Hlavní použité prameny a metody práce
Vzhledem k tomu,  že rozšiřování Evropské unie o nové členské země je proces, který právě probíhá a bude probíhat zřejmě ještě dlouhou dobu, není možné najít v odborné literatuře ucelený pohled na tuto problematiku. Co se týká možného přijetí Turecka do Evropské unie, můžeme však v odborné historické literatuře najít kořeny problémů, které dodnes zatěžují evropsko-turecké vztahy a dodnes jsou příčinou určitého odmítání Turecka zeměmi Unie, protože turecká Osmanská říše několik století ovlivňovala politický,  hospodářský a kulturní vývoj jihovýchodní Evropy a do styku s Turky se dostala řada dalších zemí.

Velmi důkladně se vztahům evropských zemí a Turecka věnuje ve své knize  Michal W. Weihmann „Balkán: 2 000 let mezi Východem a Západem.“ Čerpal jsem také z Toulek minulostí světa, kterou napsal Zdeněk Volný a z dalších publikací. Při studiu současných politických vtahů mezi různými zeměmi mi velice pomohla publikace Vlad. Baara Národy na prahu 21. století a také Huntingtonův  Střet  civilizací,  který  však vidí, podle  mého názoru,  vztahy  mezi  křesťanstvím a islámem jako příliš konfliktní. Poznatky k problematice tureckých menšin jsem čerpal nejen  z odborné literatury, ale i z denního tisku, protože postoj Turecka k menšinám je jedním z hlavních  důvodů odsouvání jeho vstupu do Evropské unie, a proto se tato problematika objevuje v tisku poměrně často.  Totéž se týká vztahu Turecka ke kurdské menšině.

Protože otázka vstupu Turecka do evropských struktur je dlouhodobě probíhajícím procesem, který se vyvíjí a dochází v něm i k různým zvratům, byl hlavním pramenem, ze kterého jsem čerpal poznatky o aktuálním stavu jednání mezi Tureckem a Evropskou unií denní tisk, který aktuálně informuje o problémech, které s tím nepochybně  souvisí, v širších   politických i hospodářských souvislostech. Jednalo se především o Právo, Mladou frontu dnes, Lidové noviny a Halo noviny. Řadu údajů z minulosti vzájemných vztahů a o dnešní situaci lze najít na webových stránkách Evropské unie. Získané poznatky ze všech uvedených pramenů jsem analyzoval a snažil jsem se je utřídit podle vztahu k různým stránkám mého tématu. S pomocí těchto poznatků se pak snažím zodpovědět otázky, které jsem si položil v úvodu práce, a získat tak hlubší pohled na celou problematiku, abych mohl vyvodit závěry. Analýza různých publicistických a odborných textů byla pro mě zajímavá, neboť jsem si uvědomil souvislosti mezi fakty, které jsem dříve nepromýšlel.

Na závěr bakalářské práce jsem provedl anketu, která se týkala názoru určitého vzorku veřejnosti na vstup Turecka do Unie. Snažil jsem se, aby skupina dotazovaných zahrnovala jak různé věkové kategorie, tak i stupně vzdělání, aby tak reprezentovala co nejširší vzorek populace a získané názory tak byly co nejobjektivnější. Studium materiálu mě utvrdilo v názoru, že proces jednání mezi Tureckem a Evropskou unií by měl pokračovat, protože vzájemné problémy lze v delší perspektivě odstranit.

2. Stať

2.1 Geografická poloha Turecka a geopolitický význam 
      této země v dnešním světě

Vztah Turecka k ostatním evropským státům lze posuzovat z hlediska geografického, historického a politického. Část Evropy se ocitla po několik století pod nadvládou Osmanské říše. Největší evropské mocnosti, především Anglie, Francie a Rusko měly vždy velký zájem o dění v této zemi vzhledem k její velice důležité  geografické poloze na rozhraní Evropy a Asie. Po skončení první světové války a rozpadu Osmanské říše se Turecko stává republikou. Od roku 1923 se začíná orientovat na vysoce hospodářsky rozvinuté země Evropy. Prezident Mustafa Kemal - Ataturk se snažil zbavit svůj národ osmanské a turecké minulosti, modernizovat ho a pozápadnit. Hodnoty Západu, který ovládal na počátku 20. století značnou část světa a byl hospodářsky nejsilnější civilizací, byly považovány za dokonalé a hodné následování. Islám v té době neposkytoval možnosti k modernizaci společnosti. Turci považovali příklon k Západu za nejlepší možnou cestu ke svému rozvoji.

Po vyhlášení republiky v Turecku přestal být islám státním náboženstvím. Byly zrušeny soudy a náboženské školy, byl zaveden gregoriánský kalendář. Garantem cesty přechodu  k moderní zemi evropského typu se stala armáda. Bylo podporováno studium evropských jazyků a nastartován hospodářský rozvoj. Sekularizace země ještě více otevřela cestu ke spolupráci s evropskými zeměmi. V době II. světové války zachovalo Turecko neutralitu a s poválečným rozdělením světa na blok východních a západních států a s tak zvanou studenou válkou velmi výrazně vzrostl jeho geopolitický význam pro země Západu. Západ v té době představovaly všechny  nesocialistické evropské země a Spojené státy americké. Pokud vezmeme v potaz geografickou polohu Turecka, uvědomíme si jeho tehdejší mimořádný politický význam pro země Západu. Význam Turecka z tohoto hlediska do značné míry přetrvává dodnes, i když došlo k rozpadu socialistického bloku.

Turecko se rozkládá na poloostrově Malá Asie a malou částí svého území, pouze třemi procenty, leží v Evropě. Ovládá Bospor a Dardanely, dva strategicky velmi důležité průlivy, které spojují Černé moře se Středozemním a které vždy měly velký politický význam.  Asijská část země je omývána vodami Středozemního, Egejského moře a Černého moře. Na východě Turecko hraničí s republikami bývalého Sovětského svazu - Gruzií, Arménií a Ázerbajdžánem. Dále hraničí s islámským Íránem, Irákem a Sýrií. Jeho evropská část sousedí s Řeckem, se kterým má velmi problematické vztahy, a také s Bulharskem.  
Právě sousedství s bývalým Sovětským svazem bylo hlavním důvodem přijetí Turecka do Severoatlantické aliance v roce 1952. Jeho hlavním úkolem bylo zabránit expanzi Sovětského svazu do Středomoří, na Blízký východ a do Perského zálivu. V rámci poskytované hospodářské a bezpečnostní pomoci získala země miliardy dolarů. Její vojenské síly byly za pomoci Západu vyzbrojeny a  vycvičeny.  Tímto příklonem k západní civilizaci se země zmodernizovala a zlepšila se její hospodářská situace.
Zdálo se, že Západ ho bere jako důležitého a rovnocenného partnera a vstup do Evropské unie byl v osmdesátých letech dvacátého století nejdůležitějším úkolem turecké zahraniční politiky. Tento vstup by potvrdil správnost politiky nastolené Mustafou Kemalem. Vážná jednání o vstupu Turecka do Unie měla být zahájena po roce 1993, když   o členství požádala tato země již v roce 1987. Ale již v roce 1963 uzavřelo Turecko asociační dohodu s EHS. Dohoda se orientovala hlavně na harmonizaci platných tureckých právních předpisů s právem EHS a na vzájemné odstraňování obchodních  bariér. Zdálo se, že rychle se rozvíjející Evropa bude potřebovat turecký trh i pracovní sílu a naopak, hospodářská spolupráce a peníze z fondů Evropské unie pomohou Turecku zvýšit produktivitu práce celého hospodářství a životní úroveň obyvatelstva až k vyrovnání se  zeměmi Evropské unie. Zdálo se, že půjde o oboustranně výhodné spojení a pro bohaté západoevropské země nebude problémem hospodářsky pomoci Turecku a začlenit ho do Unie.

Ale s rozpadem Sovětského svazu a koncem studené války se geopolitický význam Turecka pro Severoatlantickou alianci poněkud změnil. Turecko přestalo být hrází proti pronikání Sovětského svazu do oblastí, na kterých měla zájem tato aliance. Ta dnes potřebuje Turecko jako partnera v lokálních konfliktech. Například v době války v Perském zálivu mohla z tureckých letišť startovat americká letadla. Turecko se zúčastnilo protiiráckých sankcí uzavřením ropovodu z Iráku do Perského zálivu. Turecko tehdy stálo rozhodně na straně Západu a doufalo, že se jeho postoj výrazně  promítne i v ochotě evropských zemí přijmout ho do Evropské unie. V roce 1995 byl dokončen projekt celní unie mezi touto zemí a Unií, ale ani v dalších letech nebyla zařazena mezi kandidátské země. Po rozpadu zemí  socialistického bloku se ve střední a východní Evropě objevily nové státy. Bylo to proto, že došlo k rozpadu Sovětského svazu a Československa. 

Do Evropské unie bylo v roce 2004 přijato 10 nových členských zemí. Byla to Malta a Kypr a východoevropské země, mezi kterými byla také Česká republika. Přístupová jednání s Tureckem byla zahájena až v roce 2005 a jeho vstup je vázán na splnění řady požadavků, například na uznání Kyperské republiky. Turecko má pocit do značné míry oprávněný, že je Bruselem odmítáno a obává se, že neplatí stejný metr na tuto zemi a jiné kandidátské země. Ovšem Unie klade velké požadavky na všechny kandidáty bez rozdílu. Geografická poloha Turecka však hraje i v dnešním světě důležitou roli, což si uvědomuje i Unie.
Turecko hraničí s oblastmi, ve kterých docházelo a může i v budoucnosti docházet k řadě konfliktů. Jedná se o Balkán, kavkazský region a Blízký východ. Při jeho vstupu do Unie se její hranice posunou k tomuto nepříliš stabilnímu území a EU,  ale také Severoatlantická aliance bude muset ještě lépe chránit své hranice. Možné sousedství Unie s těmito oblastmi vyvolává obavy v části evropské populace. Turecko bude muset být výrazně zainteresováno na bezpečnosti v této části světa. Svou ekonomickou  vahou a znalostí poměrů v regionu může napomoci při řešení problémů v oblasti, ve které má své zájmy jak Evropská unie tak Severoatlantická aliance. Turecko však provádí i vlastní politiku a z jeho geografické polohy také vyplývá jeho zájem o dění ve středoasijských republikách bývalého Sovětského svazu. Jsou to Tádžikistán, Turkmenistán, Ázerbajdžán, Kyrgyzstán a Uzbekistán. Přestože samotné  Turecko s těmito zeměmi bezprostředně nesousedí, má k nim jazykově a kulturně velmi blízko. Nabízí těmto zemím turecký model státu, to je sekulární demokratický stát s tržní ekonomikou, a snaží se posílit své postavení v regionu. Ekonomická síla Turecka a sousedství s dalšími islámskými zeměmi Blízkého východu může hrát významnou roli v jeho usilování o úlohu vedoucí země celé oblasti.
Z geografické polohy Turecka vyplývá, že se může stát jak mostem mezi zeměmi Blízkého východu a Evropou, tak i hranicí, která velmi ztíží vzájemné kontakty. Jeho geografická poloha a politický význam v regionu hraje stále velkou úlohu při rozhodování Bruselu o jeho vstupu do Evropské unie. Ovšem  pouhá  3 % území, kterými Turecko zasahuje do Evropy opakovaně vedou k diskusím, zda je či není evropskou zemí a to se odráží i v názorech evropského obyvatelstva na jeho připojení k Unii. Ve vnímání Turecka evropskou veřejností se však neprojevuje jen jeho geografická poloha. Vzájemné vztahy obou stran jsou velice zatíženy historickými událostmi, kterým se budu věnovat v další kapitole této práce.

2.2 Historické vztahy Turecka a Evropy
V této práci jsem již mluvil o výzkumu veřejného mínění,  podle jehož výsledků  velká část obyvatel členských zemí Evropské unie odmítá vstup Turecka do evropských struktur. Velkou roli v tomto odmítání Turecka mají historické zkušenosti obyvatel Evropy s tureckou Osmanskou říší. V další části své práce bych se chtěl zabývat historickými vztahy různých evropských zemí a Turecka a tím, jak tyto dávné konflikty ovlivňují dodnes vzájemné vztahy a názory obyvatel Evropy na členství Turecka v Unii.

Jaké má Evropa zkušenosti s Tureckem ?  K odpovědi na tuto otázku se musíme vrátit hluboko do minulosti. Turci se usadili v Anatolii počátkem našeho letopočtu. Od Peršanů přijali islám. Ve třináctém století se dostali k moci Osmani. Skutečným zakladatelem Osmanské říše byl Ohran (1324 až 1359), za kterého dochází k rozsáhlým výbojům. Osmanská říše dosáhla svého vrcholu za vlády Sülejmána II. (1494 až 1556). Rozkládala se od Rakouska po Perský záliv, od břehů Černého moře až k alžírsko-marockému pohraničí. Když Mehmed II. dobyl roku 1453 Konstantinopol, stalo se toto město pod jménem Istanbul hlavním městem Osmanské říše. V Evropě Turci ovládli Uhry, Sedmihradsko, celé Srbsko, Bosnu a Hercegovinu, Albánii a některé oblasti Řecka. Také pro habsburskou monarchii představovala Osmanská říše značné nebezpečí. Turecké výboje byly zastaveny až roku 1683 u Vídně. V době svého největšího rozmachu byla sice Osmanská říše poměrně tolerantní společností, která dokázala do značné míry přijmout náboženskou i etnickou rozmanitost svých obyvatel, ale turecká nadvláda na Balkáně, která trvala téměř až do konce devatenáctého století, vedla k islamizaci části obyvatelstva. K islámu se rychle přidalo především městské obyvatelstvo, postupně však muslimové ovládli i venkov. Oblast Balkánu obdržela značná privilegia jako nejzápadnější výspa islámu v Evropě.
Celkové postavení janičářských vlastníků půdy a muslimských sedláků bylo výrazně lepší než u příslušníků křesťanské komunity. Tímto způsobem se dostal islám do Evropy a rozdělení obyvatelstva na muslimy a křesťany přetrvalo rozpad Osmanské říše. Národnostní rozpory se velice výrazně projevily v občanské válce na Balkáně, která probíhala v letech 1992 až 1995. Osmanská říše se začíná od konce sedmnáctého století rozpadat. Pod náporem Rakušanů, Peršanů a  Rusů ztratila strnulá feudální říše svou nadvládu na Balkáně. Rusko chtělo využít oslabení Turecka k tomu, aby získalo zcela  volný průjezd z Černého do Středozemního moře. Rozpor mezi  oběma zeměmi vedl v roce 1877 k válce, během níž se osamostatňovaly porobené národy Balkánu.

Ostatní rozhodující evropské mocnosti zabránily Rusku získat volný přístup do Středomoří a balkánským národům získat plnou samostatnost. Berlínský kongres roku 1878 donutil Osmanskou říši uznat samostatnost Srbska, Černé Hory a Bulharska, ale mnoho obyvatel Balkánu zůstalo nadále  pod tureckým  panstvím.  Řecko získalo svou  nezávislost  již roku 1829 a Rumunsko roku 1856 po rusko-turecké válce. Po skončení první světové války a vzniku Turecké republiky roku 1923 přestalo Turecko ovlivňovat evropské balkánské země, napětí ve vzájemných vztazích mezi řadou zemí v této oblasti  a Tureckem ale trvá dodnes. Již v roce 2007 se uvažuje o přijetí Bulharska a Rumunska do Evropské unie. Podívejme se proto blíže na turecko-bulharské vztahy.

2.2.l Vývoj turecko-bulharských vztahů
Bulharsko je jedinou zemí, ve které tvoří Turci poměrně významnou národnostní menšinu, protože zde žije asi jeden milion Turků. V Řecku dnes žije asi sto dvacet až sto padesát tisíc občanů turecké národnosti a v Makedonii 80 až 100 tisíc. Staletí tureckého útlaku, se kterým se Bulharsko nikdy nesmířilo, ovlivnilo psychiku národa podobným způsobem, jako u slovensko – maďarských nebo česko – německých vztahů. Bulhaři, stejně jako Řekové, mají doposud velmi silné obavy ze sedmdesátimilionového národa i z toho, že turecká populace v Bulharsku roste podstatně rychleji než bulharská. Stejná situace se vytvořila i v Kosovu, kde došlo k velkému populačnímu růstu albánského obyvatelstva, což vedlo k velkému politickému napětí, které vyústilo ve válečný konflikt.

Politika Bulharska vůči turecké menšině se příliš v uplynulých desetiletích nelišila od turecké politiky vůči svým menšinám.  Turci byli nuceni k odchodu ze země nebo naprosté asimilaci do bulharského prostředí. Již po osvobození Bulharska z turecké nadvlády opustily zemi statisíce Turků, další opouštěli zemi ještě  po druhé světové válce. Podle dohod, které byly uzavřeny  mezi Tureckem a Bulharskem v roce 1950 a 1968 mohlo opustit zemi 250 tisíc občanů turecké národnosti. V roce 1970 byla zrušena výuka turečtiny na univerzitách a byly zrušeny turecké školy. Po roce 1984 si turečtí obyvatelé museli nedobrovolně změnit turecká jména na bulharská a Turci byli vystěhováni do ryze bulharských vesnic. Bylo trestné mluvit turecky. V květnu 1989 došlo k vlně protestů příslušníků turecké menšiny proti politice bulharské vlády. Všechny demonstrace byly tvrdě potlačeny. 300  tisíc Turků muselo během 24 hodin opustit Bulharsko bez svého majetku. Odešli do Turecka, kde však neměli ani kde bydlet, ani kde pracovat.

Po svržení socialismu se jich 60 % vrátilo zpět do Bulharska, ale jejich domy už byly obsazené Bulhary a práce pro ně také nebyla. Zlepšilo se však jejich postavení. Pátého března 1990 bylo  provedeno formální zrovnoprávnění všech  občanů bulharské a turecké národnosti. Turci dostali svobodu zvolit si jméno a víru a používat turečtinu v soukromém životě. Oficiálním jazykem je sice bulharština, ale ve školách je povolena výuka turečtiny.
Toto zrovnoprávnění však není a zřejmě dlouho nebude akceptováno celou bulharskou populací. V zemi stále existují silné protiturecké nálady podněcované z různých stran, například  z existujících neofašistických klubů. Takže rovnoprávný přístup k menšinám zdaleka není jen problém Turecka. I evropské Bulharsko, které se zřejmě v krátké době stane členem Evropské unie a bude spolurozhodovat o přijetí Turecka,  se musí oprostit od nacionalizmu a budovat vztahy s touto zemí na základě rovnoprávné spolupráce dvou zemí oproštěné od historických křivd  a nenávisti.  Nebude to vůbec jednoduché. A nebude to problém jenom pro Bulharsko. Jsou i další evropské země, jejichž vztahy k Turecku jsou velmi silně poznamenány minulostí.

2.2.2 Řecko-turecké vztahy v dnešní době a jejich historické příčiny
Velmi problematické jsou i řecko-turecké vztahy. Jednak jsou také silně poznamenány společnou minulostí v rámci Osmanské říše, jednak obě země rozděluje dodnes nevyřešená otázka Kypru. Vyřešení vztahů Turecka k tomuto ostrovu je rovněž jednou z podmínek přijetí Turecka do Evropské unie. Abychom pochopili problematiku vztahů obou zemí musíme opět vycházet ze společné minulosti.

Řekové kolonizovali mnohé ostrovy v Egejském moři a Malou Asii již v antické době. Bájná Homérova Trója se podle objevu Heinricha  Schliemanna  nacházela  právě v severozápadní části Malé Asie. Také v době existence byzantské říše ovlivňovala helénistická kultura i tuto část Středomoří. S Byzancí je spojen i vznik východního křesťanství, které se rozšířilo do Řecka i na Balkán. Z pohledu historie byla tedy Malá Asie původně řeckým územím. Malou Asii však ovládli seldžučtí Turkové a Řekové se stali součástí Osmanské říše v roce 1460, krátce po pádu Cařihradu. Až do konce osmnáctého století dokázala tato říše vcelku akceptovat jiná vyznání na celém svém území  a pravoslavní Řekové tvořili podstatnou část úřednického aparátu Osmanské říše. Ovšem už o sto let později zahájila země etnické čistky proti Arménům, Asyřanům, anatolským a pontským Řekům, Kurdům a jiným menšinám. Kromě Kurdů to všechno byli křesťané.

Odpověď lze hledat v přechodu z  mnohonárodnostní říše k národnímu státu ve věku nacionalismu. Turci, kteří se nově definovali jako národ, se snažili zničit jiná etnika jako možné nepřátele nebo je asimilovat. Dochází k velmi radikální změně v přístupu k etnicky a  nábožensky  odlišným  Řekům.  Řecká  ortodoxní církev se na přelomu  osmnáctého a devatenáctého století velmi zasloužila o probuzení národního uvědomění. Podnítila a podporovala osvobozenecký boj proti Turkům. V letech 1821 až 1829 probíhalo povstání, jemuž pomáhala celá Západní Evropa vyděšená ukrutnostmi, které Turci páchali na řeckém obyvatelstvu. Po tvrdých bojích vznikl samostatný řecký stát.

K dalším řecko-tureckým konfliktům dochází již krátce po skončení první světové války.  V květnu 1919 vyslalo Řecko armádu, aby obsadila v podstatě řeckou Smyrnu ve válkou oslabeném Turecku. Smyrna a některá  další území  byla  přiřčena   Řecku mírovou  smlouvou  mezi Osmanskou  říší a Dohodou,  kterou však Turecko odmítlo uznat. V srpnu roku  1923 přivedl prezident Mustafa Kemal vojsko ke Smyrně. Ta byla dobyta, bylo povražděno třicet tisíc křesťanů, hlavně Řeků,  a Smyrna zůstala turecká. Poté následovala nucená výměna obyvatelstva mezi oběma znepřátelenými  zeměmi. Milion a sto tisíc až milion pět set tisíc anatolských Řeků bylo vysídleno z Turecka do Řecka a 380 tisíc Turků z Řecka do Turecka. Asi 300 tisíc Řeků smělo zůstat v Istanbulu a jeho okolí.

Ve dnech 6. a 7. září 1955 došlo v Istanbulu pod záminkou bombového útoku na rodný dům Mustafy Kemala v Soluni ke státem organizovanému pogromu proti Řekům. Ničilo se vše,  co nebylo turecké, hotely, školy, obchody i domy obývané Řeky. Třicet lidí přišlo o život. Tento pogrom znamenal naprostý konec vlivu nemuslimských organizací v Turecku. Později se však ukázalo, že bombový útok spáchal příslušník turecké tajné služby a byl zneužit k oslabení vlivu řecké menšiny v zemi. Jen společné členství obou zemí v Severoatlantické alianci zabránilo další eskalaci napětí ve vzájemných vztazích. V Turecku zůstalo asi 130 tisíc Řeků a jejich počet klesá v důsledku asimilace a emigrace.

Členství Řecka a Turecka v Severoatlantické alianci plnilo svůj účel v době studené války. Po skončení studené války však ztratilo do určité míry na významu. Mezi oběma státy dochází ke konfliktům a sporům ohledně ostrovů v Egejském moři,  hlavně Kypru, a jejich rolí v Severoatlantické alianci. Řecko a Turecko sledují zcela odlišné cíle v přístupu k Balkánu. Odlišují se i ve vztazích ke Spojeným státům americkým, které mají vůdčí roli v Severoatlantické alianci. Řekové byli velkými odpůrci členství Turecka v Evropské unii. Teprve roku 1997 uzavřely oba státy dohodu, že své spory nebudou řešit násilím a v roce 2000 uzavřely řadu mírových dohod.

2.2.3 Problematika rozděleného Kypru a její souvislost s možným 
         přijetím Turecka do Evropské unie

Celoevropským problémem je situace na ostrově Kypr s řeckým a tureckým obyvatelstvem a její vyřešení je, jak jsme již řekl, podmínkou vstupu Turecka do Evropské  unie. Kypr je třetí největší ostrov ve Středomoří. Leží necelých sto kilometrů jižně od břehů Turecka. Pod nadvládu Turků se dostal roku 1573 a teprve po tomto roce se vytvářela turecká menšina, která dnes představuje asi 20 %  obyvatelstva ostrova. Téměř čtyři pětiny Kypřanů jsou řeckého původu – celkem 592 tisíc lidí. Od  roku 1878 byl ostrov pod nadvládou Velké Británie. Teprve v roce 1960 se stal nezávislou republikou. Následně v roce 1963 vystoupili z vlády představitelé turecké menšiny. Rozpory vyústily v ozbrojené srážky. Proto byly na ostrov vyslány mírové síly Organizace spojených národů. Přes to pokračovaly rozbroje, jejichž cílem bylo spojení ostrova s Řeckem. 

V roce 1974 odstranil puč řeckých reakčních důstojníků prezidenta Makariose, což vedlo k obsazení severní části ostrova tureckými vojenskými silami. Důsledkem turecké invaze bylo obsazení 37 % území, 6 000 mrtvých, 200 000 řeckých uprchlíků, dlouhodobá přítomnost 35 000 tureckých vojáků a trvalý příliv přistěhovalců z chudé turecké Anatolie. Mnoho Kypřanů emigrovalo po roce 1974 do Velké Británie a do zemí Blízkého východu.  V roce 1983 byla vyhlášena Turecká republika severního Kypru, kterou však nikdo, kromě Turecka, neuznal. Během několika desetiletí neuvěřitelně vzrostly rozdíly v hospodářství obou částí ostrova. Hrubý domácí produkt  řecké části dosáhl 20 000 dolarů na obyvatele. Turecká část zůstává závislá na pomoci Turecka. Řečtí Kypřané si představují federaci se silnou ústřední vládou. Dále žádají redukci rozsahu tureckého území a odchod osmdesáti tisíc přistěhovalců od roku 1984. Turečtí Kypřané chtějí ponechání území a další posílení tureckého obyvatelstva.
Dodnes dohlíží mírové  síly  Organizace spojených národů na přísné  dodržování  příměří ze 16. srpna 1974 a na respektování neporušitelnosti nárazníkové zóny. Generální tajemník Organizace spojených národů využil svého vlivu k hledání dohody mezi oběma národy. V letech 1999 až 2000 se stal garantem přibližovacích jednání představitelů obou stran. Od ledna roku  2002 následovaly přímé rozhovory, jejichž cílem bylo dosažení souhlasu vůdců obou skupin s termínem referenda, které by umožnilo Kypru podepsat dohodu o přistoupení k Evropské unii jako jednomu státu. To se nepodařilo a v březnu 2003 byla jednání přerušena. Následně se konalo  referendum o sjednocení a vytvoření jednotného státu uskutečnilo 24. dubna 2004. Proti sjednocení se vyslovilo 76 % účastníků na řecké straně. 65 % kyperských Turků bylo pro sjednocení a společný vstup do Evropské unie. Bez souhlasu obou států byl plán na sjednocení ostrova zamítnut a Kypr vstoupil do Evropské unie jako rozdělený stát s cizími vojenskými jednotkami na svém území.

Evropská komise ve své poslední zprávě o situaci konstatovala určitý, i když  ale nevelký, pokrok  ve vzájemných vztazích a požádala Turecko jako kandidátskou zemi, aby do dvou let normalizovalo své vztahy ke Kyperské (řecké) republice a Řecku. Turecko má během dvou let otevřít své přístavy a letiště lodím a letadlům této republiky. Tyto požadavky nebyly sice tureckou vládou přímo odmítnuty, ale vzbudily v zemi velmi odmítavou reakci. Je zřejmé, že vyřešení vztahů mezi oběma národy na Kypru nebude snadnou ani krátkodobou záležitostí. Kypr se pokusil zablokovat jednání o vstupu Turecka do EU znovu 12. 6. 2006 při zasedání  ministrů zahraničních věcí členských států Evropské unie. Dohodli se, že v rámci vstupních rozhovorů o uzavření první a nejjednodušší kapitoly  "věda a výzkum". Kypr se snažil o zablokování jednání a požádal, aby Turecko rozšířilo celní  unii i na Kypr, čímž by došlo k normalizaci vztahů s řeckou částí Kypru.2 

Turecko nadále odmítá otevření svých přístavů, což požaduje Evropská unie.
"Po Turecku nemůže nikdo vyžadovat, aby se přizpůsobilo určenému datu, které bylo projednáno bez přítomnosti turecké strany," 
řekl v Lucembursku na zasedání ministrů zahraničí Evropské unie šéf turecké diplomacie Abdullah Gul.3 Skepticky se k Turecku postavil světový tisk. Německý deník Der Tagesspiegel považuje odmítání Ankary za nehorázné. "Kypr je malý stát, Turecko velký. Když velký stát ohrožuje malý, není pro něj v Evropské unii místo“4 , napsaly tyto noviny. V podobném tónu se vyjádřila i jiná světová média. 
Situací kolem Kypru a připraveností Turecka na vstup do Evropské unie se zabýval Evropský parlament ve Štrasburku ve středu 27. 9. 2006, kdy většina poslanců podpořila kritickou zprávu o stavu Turecka jako kandidátské země Evropské unie. 

Projevily se velké výhrady k dodržování lidských práv v této zemi a k ustávání snah zavádět reformy. Turecko musí podle Evropského parlamentu usilovat o nápravu v oblasti svobody projevu, práv pro náboženské menšiny, či v otázce uznání řecké části Kypru. Stanovisko Turecka k této zprávě nebylo příliš pozitivní. Podle tureckého premiéra Erdogana je jeho země připravena pokračovat v reformách, ale odmítá plnit nějaké další podmínky. "Od EU nečekáme nic exkluzivního, tím pádem nemůžeme přijmout zavádění nových kritérii, " prohlásil.5

2 Turecko učinilo půlkrok na cestě do Unie. Právo, 16. červen 2006, roč. 16, č. 140, s. 16
3 Tamtéž
4 V rozhovorech s Ankarou přibudou další překážky. Právo, 16. červen 2006, roč. 16, č.
5 EP podpořil kritiku Turecka. Právo, 28. září 2006, ročník 16, č. 228, s. 8

K dalšímu vyostření situace kolem Turecka a Kypru došlo 27. listopadu 2006. Ankara opět odmítla otevřít své přístavy a letiště Kypru jehož severní část ovládá. Otevření těchto přístavů zůstává podmínkou Bruselu pro další jednání. Eurokomisař pro rozšíření.     Olli Rehn však zdůraznil, že úplné zastavení rozhovorů nepřipadá v úvahu, přesto však dojde k jejich výraznému zpomalení, protože se nebudou zatím otvírat další kapitoly.6 Otevření přístavů by pro Turecko znamenalo uznání nedělitelnosti Kypru. Turecko trvá na tom, aby Evropská unie nejprve zrušila hospodářskou blokádu Severokyperské turecké republiky. Tento postoj Turecka opět rozvířil debatu o míře vstřícnosti Bruselu vůči Ankaře. Například německá kancléřka Angela Merkelová zareagovala na postoj Turecka těmito slovy. "Zůstává správné nabízet Turecku privilegované partnerství namísto rovnoprávného členství.“7

Otázka vyřešení vztahů mezi Kyprem a ¨Tureckem je skutečně velkým problémem pro obě jednající strany bez jehož řešení se bude nadále odsouvat vstup Turecké republiky do Evropské unie. "Jedinou cestou, jak tento problém vyřešit, je zapojit stranu do věcí třetí - OSN,“8  řekl turecký šéfvyjednávač při Evropské unii a ministr hospodářství Ali Babacan, který se domnívá, že Brusel nejedná objektivně, když trvá na požadavku otevření tureckých přístavů a letišť pro kyperské Řeky a že jednání o Kypru pod záštitou OSN by měla přispět k brzkému sjednocení obou částí ostrova.
Také vzájemné vztahy Řecka a Turecka se spíše vyostřují, nikoliv zklidňují. Řecko bylo od poloviny šedesátých do poloviny sedmdesátých let pod vládou vojenské junty. Členem Evropské unie se mohlo stát až po obnovení demokracie v zemi. Na základě společného náboženství se aktivně sbližuje se Srbskem a Ruskem. Rusku bylo umožněno získat značný hospodářský vliv  v řecké části Kypru a řecká politika se v řadě případů odlišuje od politiky NATO a Evropské unie. To se například ukázalo v konfliktu mezi Srbskem a Severoatlantickou aliancí, kdy Řecko výrazně podpořilo Srbsko. Dalším velkým a doposud nevyřešeným problémem, který brání vstupu Turecka do Evropské unie, je otázka vztahu této země k menšinám žijícím na území Turecka. Touto velmi složitou problematikou se budu zabývat v dalších kapitolách své bakalářské práce.

6 Jednání s Tureckem zablokováno kvůli Kypru. Právo, 28. listopad, roč. 16, č. 276, s. 1 a 8
7 Tamtéž
8 HRUŠKA, B.: Turecko chce v kauze Kypr vrátit do hry Spojené národy. 
  Právo, 1. prosinec 2006, roč. 16, č. 279, s.  9
2.3 Problematika vztahu Turecka k menšinám a dopad této problematiky na přístupová jednání mezi Unií a Tureckem

V této části své práce se budu zabývat národnostní problematikou, která patří mezi největší problémy čekající na řešení ze strany Ankary. Jedná se o velmi závažný problém kurdské menšiny, otázku postavení Arménů v turecké společnosti a otázku genocidy Arménů a Asyřanů v době první světové války. Chtěl bych se zabývat příčinami těchto problémů a tím, jak jsou vnímány zeměmi Evropské unie a samotným Tureckem. Pro Turecko jako národ s odlišným historickým vývojem, kulturou a hodnotami je ve srovnání s dnešními evropskými zeměmi charakteristická velmi malá tolerance k menšinám, nerespektování jejich potřeb a oprávněných požadavků. To znamená, že Turecko považuje všechny své obyvatele, kteří žijí na jeho území,  bez rozdílu za Turky a v podstatě se snaží vytvořit jednotný národ  v hranicích státu  naprostou asimilací menšin. Od tureckých menšin se dodnes neočekává, že si budou nárokovat právo na svou kulturu, na vzdělání ve svém jazyce nebo dokonce na sebeurčení.

Tento model jednotného národa, je v naprostém rozporu s dnešním  pojetím evropského národa, kde se trvá na rovnoprávném postavení menšin a svobodě každého jednotlivce. Z historie však víme, že cesta k takovému pojetí menšin nebyla ani v Evropě krátká a jednoduchá. Trvalo celá staletí, než evropské menšiny získaly to postavení, které mají dnes. Pronásledování Židů hitlerovským Německem patří k nejhrůznějším kapitolám moderních evropských dějin a například vztahy většinové společnosti k menšinovým  Romům nejen u nás, ale i v dalších zemích, také nejsou vyřešeny.

V tureckých vládních kruzích vyvolala velký rozruch rezoluce Evropského parlamentu z patnáctého listopadu 2000. Právě tato rezoluce se zabývala otázkou genocidy Arménů v roce 1915. Zavazovala Turecko, aby podniklo všechny kroky pro pomoc arménské menšině jako plnoprávné části společnosti. Požadovala plné uznání odpovědnosti za genocidu Arménů, i když k ní došlo v době existence Osmanské říše dávno před vznikem turecké republiky. Tuto genocidu odsoudil v roce 2000 i papež Jan Pavel II. při návštěvě hlavy arménské církve katolikose Goregina II.  v roce 2000 ve Vatikánu. Problém byl projednáván a genocida byla rozhodně odsouzena také Francií, Švýcarskem a USA. 
2.3.1 Otázka genocidy arménské menšiny v době I. světové války 
          a dnešní postoj Turecka k této menšině

Všimněme si podrobněji dějin Arménů v Turecku, protože bez dobré  znalosti historie se nedá pochopit, proč tento problém tolik zatěžuje evropsko-turecké vztahy. Už v roce 189 před našim letopočtem vznikly mezi Malým Kavkazem, Východním Taurem a horním Eufratem tak zvaná Velká a Malá Arménie. V sedmém století dobyli Malou Arménii Arabové, později Seldžukové, Mongolové, posléze Turci a část si podrobili Peršané. Arméni byli vystaveni velmi tvrdé islamizaci, která měla vést následně k úplné asimilaci. 

Začátkem devatenáctého století byla tzv. východní Arménie dobyta Ruskem a po rusko-turecké válce měla Rusku připadnout i část tzv. západní Arménie, ale berlínský kongres ruské nároky odmítl.  Velká část  Arménů tak   zůstala na území dnešního Turecka s tím, že by měly být uskutečněny reformy  v jejich prospěch. Ale k žádným reformám, které by zlepšily postavení Arménů, nedošlo. Naopak už v roce 1891 začíná docházet k fyzické likvidaci Arménů a další menšiny – Asyřanů. Na těchto akcích se podíleli také  Kurdové, kteří beztrestně plenili jejich vesnice. Koncem devatenáctého století bylo zabito tři sta tisíc Arménů ze dvou a půl milionů a asi sto tisíc jich uteklo za hranice nejen do carského Ruska, ale také do  Evropy a Spojených států amerických. S nástupem tzv. Mladoturků na politickou scénu doufali Arméni,  že se jejich postavení zlepší, ale turecký šovinismus a islám vedl ke snaze zlikvidovat všechny křesťany v zemi. 

Situace arménské menšiny se ještě velmi výrazně  zhoršila po vypuknutí první světové války v roce 1914. Zatímco Osmanská říše stála na straně Trojspolku, místní Arméni pomáhali Rusům, kteří s Anglií a Francií tvořili Dohodu. 15. dubna 1915 proto vláda vydala příkaz k likvidaci arménského obyvatelstva. Proběhla etnická čistka, která stála životy více než jednoho a půl milionu Arménů. Asi tři sta tisíc jich odešlo do ruské východní Arménie. V Turecku přežilo jen několik tisíc příslušníků arménské menšiny. Jejich vesnice byly vypleněny, mnohé srovnány se zemí nebo obsazeny Turky. Na této genocidě se opět významně podíleli Kurdové. 

Tato politika vůči Arménům má své dozvuky dodnes. Mezi oběma národy existuje silné nepřátelství. Mezi Tureckem a Arménii stále neexistují diplomatické styky a v době arménsko-ázerbajdžánského konfliktu o oblast Náhorního Karabachu se Turecko výrazně angažovalo ve prospěch islámského Ázerbajdžánu. Turecko mu poskytovalo významnou  finanční a materiální pomoc a zajišťovalo výcvik jeho vojáků, což vydatně podporovalo turecké veřejné mínění, neboť Turci vidí v Ázerbajdžáncích své etnicko náboženské příbuzné. Prezident Turgüt Özal nedovolil přepravit přes Turecko potraviny a další materiál do Arménie. Reálně hrozilo, že si raději znepřátelí své spojence v Severoatlantické alianci. Armény výrazně podporovala arménská diaspora v USA a v západní Evropě, která vznikla právě v důsledku genocidy Arménů v Turecku na počátku dvacátého století. 

Svým stanoviskem k tomuto konfliktu a ke konfliktu na Balkáně ukázalo Turecko, že jeho velkým zájmem je podporovat turecké obyvatelstvo kdekoli na světě na základě stejné civilizační identity. Byly oživeny i sny o „Velkém Turecku.“ Je velkou otázkou, zda v případě přijetí do evropských struktur povede Turecko dále takovou politiku, která může být v rozporu s politikou Evropské unie a Severoatlantické aliance. Velmi závažné je, že genocida Arménů bylo v Turecku naprostým tabu a bylo dokonce trestné o ní mluvit. Až na konci dvacátého století se začaly ozývat síly, které vidí potřebu mluvit o této tragické události v turecké historii a uznat genocidu Arménů. Tyto hlasy se ozvaly z islámských univerzit. Konference k této otázce byly zakázány ještě v roce 2005. Nakonec se uskutečnila konference k tomuto problému na soukromé univerzitě v Bilgi a stovky demonstrantů obviňovaly její organizátory ze zrady národních zájmů Turecka. Také turecký velvyslanec v článku v  deníku Právo na podzim 2005 nezaujal odsuzující stanovisko ke genocidě Arménů, ale zdůrazňoval, že to byli Arméni, kteří ohrožovali turecké obyvatelstvo. Výroky soudu o zákazu konferencí vedly nakonec tureckého premiéra Erdogana k názoru,  že takovéto jednání nemá nic společného s deklarovanou demokracií.

Ještě v polovině září roku 2005 Brusel označil za provokaci, že bylo zahájeno vyšetřování proti tureckému spisovateli Orhanu Pamukovi za výrok ve švýcarském listu Tagesanzeiger ke genocidě Kurdů a Arménů. „Třicet tisíc Kurdů a jeden milion Arménů bylo v Turecku  povražděno a nikdo kromě mne se tom neodvažuje mluvit.“9 Evropská komise uložila Turecku vytvořit v krátké době takové podmínky, aby nemohl být 

9  ŠROM, F.: Národnostní vztahy a jednání Turecka o vstupu do EU.
   Halo noviny, 30.leden 2006, roč. 16, č. 25, s. 11
zahájen proces proti osobám jako je spisovatel Pamuk,  které by vyjádřily své názory na arménskou a kurdskou politiku země. 
Vyšetřování proti Pamukovi bylo nakonec v souvislosti s úsilím Turecka o členství v Unii zastaveno. „Je paradoxem, že v této zemi, která je často oprávněně kritizována za projevy zvůle bezpečnostního a justičního aparátu jsou naopak v souladu s tamními zákony perzekuováni lidé, kteří tehdejší masakrování a umírání Arménů za genocidu považují", říká Břetislav Tureček v deníku Právo.10 

Turecko považuje zavražděné Armény za oběti války, protože stáli na straně jeho  nepřítele - Ruska, které na Osmanskou říši zaútočilo a činilo si územní nároky. Jen nerado připouští, že šlo o genocidu. Francie dokonce uvažuje o trestání každého, kdo by ve Francii neuznal vyvražďování Arménů jako genocidu. To vyvolalo velikou nevoli oficiálních míst Turecka, které by to paradoxně považovalo za útok proti svobodě slova a myšlení, což je vzhledem k popírání arménské otázky v této zemi, velmi neodpovídající postoj. Evropský parlament opakovaně vyzývá Turecko k vyrovnání se s minulostí a k uznání práv menšin. Vyrovnání se s minulostí bývá dlouhý a bolestný proces, jak může dosvědčit také česká republika a mnoho dalších zemí. Dalším problémem, který musí Turecko vyřešit,  je kurdská otázka.

Je otázka, jak velkou změnou musí ještě projít myšlení tureckého národa, aby se mohlo svobodně mluvit o těchto stránkách historie a hlavně, aby byli Arméni a další neturecké obyvatelstvo uznáno za právoplatnou součást turecké společnosti. Zřejmě to nebude jednoduchá záležitost.Snad právě nedávno zahájená přístupová jednání s Evropskou unii povedou ke změně dosavadního přístupu k této otázce.

10  TUREČEK , B.: I masakry Arménů zasluhují spíš odborný než politický metr. 
    Právo, 14. říjen 2006, č. 240, s. 8

2.3.2 Postavení kurdské menšiny v Turecku

Zvláštností kurdské otázky je její mezinárodní aspekt. Kurdové dnes žijí na území, které má rozlohu 200 tisíc kilometrů čtverečních a to v hraničním pásmu,  jdoucím přes Irák, Írán, Turecko a Sýrii. Jedná se asi o dvacet dva milionů obyvatel, z nichž asi dvanáct milionů dnes žije na jihovýchodě Turecka. 75 % až 80 % z nich jsou sunnitští muslimové. Kurdská území v Turecku nebyla vždy turecká. Turci pronikli na kurdská teritoria až koncem 30. let 17. století. V roce 1639 došlo k rozdělení těchto oblastí  mezi Osmanskou říši a Persii. Persie i Turecko procházely koncem devatenáctého století krizovým vývojem čehož využili Kurdové s cílem  vymanit se definitivně  z jejich nadvlády. Tato jejich opakovaná snaha neměla úspěch a turecká ústava z roku 1878 zlikvidovala poslední zbytky kurdské samosprávy. Přes své svízelné postavení v Osmanské říši Kurdové již v první polovině devatenáctého století fyzicky zlikvidovali tisíce křesťanských Asyřanů a zabrali jejich území. Po roce 1914 se aktivně podíleli na genocidě Arménů a v roce 1923 pomáhali vyhnat ze země řecká okupační vojska.

Mustafa Kemal sice neváhal využít Kurdy ke svým účelům a to k vyhnání Řeků ze země, ale postavení Kurdů se vůbec nezlepšilo. Jejich zástupci byli vyhnáni z parlamentu nově vzniklé turecké republiky, kde krátký čas působili. Mírová smlouva, která byla uzavřena 24. července 1923 v Lausanne, trvale rozdělila oblast Kurdistánu mezi Turecko, Sýrii a Irák. Definitivně se tak rozplynula představa samostatného kurdského státu. Tureckým Kurdům nikdy nebyla poskytnuta ani autonomie, kterou se jim Turecko zavázalo poskytnout ve smlouvě  v Sevres z roku 1920. Upevnění Kemalova postavení mělo za následek zákaz  používání kurdského jazyka a likvidaci kurdského školství. Kurdové se několikrát pokoušeli o změnu svého postavení, ale marně. I  opakovaná povstání skončila neúspěchem. 
 
Přesto, že se jednalo o muslimské obyvatelstvo i vůči nim, nejen vůči křesťanským Arménům, byla prováděna turkizace podle zásady Turecko Turkům. Kurdové byli nazváni horskými Turky.  Byli přesídlováni mezi turecké obyvatelstvo, aby se rychleji asimilovali.   Tvrdilo se, že tito horští Turkové ztratili svůj jazyk a je třeba je navrátit do lůna tureckého národa. Za samostatný národ je nepovažoval nikdo. Ještě v osmdesátých letech dvacátého století bylo slovo Kurd dalším tabu a vědecké instituce nejenom v Turecku, ale i ve světě, se tomuto tématu důsledně vyhýbaly. Teprve dlouholetý národně osvobozenecký boj Kurdů za svá práva v sousedním Iráku vedl k uznání Kurdů za samostatný národ a to významně  napomáhá i kurdské menšině v Turecku stát se plnoprávným národem.
Přesto, že Turecko trvale porušovalo lidská práva menšin na svém území, bylo z geopolitických důvodů přijato do NATO, aby chránilo východní Středomoří před možnou sovětskou expanzí. Teprve snaha této země o vstup do Evropské unie vynesla na světlo důležitost této otázky a Turecku je uloženo provést významné změny ve vztahu k menšinám. Koncem listopadu 2002 navrhla turecká vláda v parlamentu velmi významné legislativní změny.  Patří k nim právo  na  svobodné užívání kurdštiny, vyučování v tomto jazyce a jeho používání v rozhlase. Některá tato práva však nebyla realizována. 

Na vysokých školách se nesmí vyučovat kurdština a stále je omezena činnost kurdských politických stran. Je vězněn vůdce Strany kurdských pracujících Ocalan. Staletí trvající přístup Turků  k menšinám se mění jen velice těžko a pomalu. Cesta od asimilace menšin k uznání práva na sebeurčení  je i pro současnou  tureckou společnost bolestná. Je otázkou, zda se v případě odmítnutí Turecka Evropskou unií tato cesta nezastaví. Trvalá snaha Kurdů o sebeurčení se však dotýká Unie ještě v jiném směru. Kurdové tvoří v Turecku dvanáctimilionovou menšinu, což je celá šestina tureckého obyvatelstva. Velký počet Kurdů dnes hledá práci v zemích Evropské unie,  a stejně jako Turci,  se často vracejí zklamáni a rozčarováni, protože také v Evropě se setkávají s diskriminací a odmítáním.

Politické a hospodářské elity Turecka se vážně  ucházejí o vstup do Evropské unie a záleží jim na setrvání v Severoatlantické alianci. Nemluví se ale o tom, do jaké míry je s touto cestou srozuměno obyvatelstvo. Pokud Evropská unie naléhá na Turecko, aby řešilo situaci menšin na svém území, a to rychle, nemohou se ani Turci a ani Kurdové setkávat s projevy diskriminace přímo v zemích této Unie. Ke změně smýšlení části evropského obyvatelstva musí dojít,  pokud Evropská unie chce skutečně Turecko jako členskou zemi, také rychle. Jinak to bude Evropská unie, která bude trvale tlačit Turecko k islámským zemím. Pro Kurdy se stane téměř určitě prioritou vlastní stát a  nikoliv vstup do Unie společně s Turky. 

Velice problematické jsou metody, které používá Kurdská strana pracujících v boji za vlastní stát. Jedná se o teroristické útoky, které jsou často zaměřeny na turistická centra. Kurdové se tak snaží získat pozornost světových médií. Přitom turistický průmysl je pro tureckou ekonomiku nesmírně důležitý,  a pokud zavládne mezi turisty strach z cest do této země, postihne to životní  úroveň všech  tureckých obyvatel. Takovéto metody  boje jsou v dnešní době zcela nepřípustné a neomluvitelné. Obavy z teroristických  akcí, které  nejsou  spojeny  jen s Kurdy,  ale také  s islámskými a levicovými radikály, určitě postupně velmi zhorší obraz Turecka v očích Evropy. 

	V dnešním Turecku je Strana kurdských pracujících zakázána, její vůdce Ocalan je stále vězněn. Ačkoli byl odsouzen k trestu smrti, rozsudek nebyl vykonán, protože tím by si Turecko uzavřelo cestu k přijetí do Evropské unie. Je pravdou, že za Stranou kurdských pracujících zůstaly za dobu její činnosti tisíce mrtvých tureckých občanů, mnozí z nich byli příslušníky  turecké inteligence. Je však jasné, že násilnými způsoby boje Kurdové stěží dosáhnou zlepšení svého postavení. Pokud ale turecká vláda nepřijme a nebude dodržovat taková politická opatření v oblasti práv kurdské menšiny, jaká by tuto menšinu přesvědčila o tom, že jsou rovnoprávnými obyvateli země, situace se zřejmě neuklidní ani v budoucnu. 

Do obtížné situace se Ankara dostala po pádu Saddámovy diktatury v sousedním Iráku, kde žijí takřka 4 miliony Kurdů. V současné době se jejich postavení výrazně zlepšilo. Za demokraticky zvolené irácké vlády získali významná politická práva. Kurd Talabání se stal iráckým prezidentem, což se donedávna zdálo být naprosto nereálným. To se stalo pro Kurdy v celé oblasti Blízkého východu novým impulsem pro snahu změnit své postavení. Opět se vystupňoval boj  tureckých Kurdů za sebeurčení, o čemž svědčí nové  nepokoje na jihovýchodě Turecka, ke kterým došlo v roce 2006.  

Útoky tzv. Sokolů za osvobození Kurdistánu spojených s Kurdskou stranou pracujících se opakují dosti často a trvají už 20 let. Jen od roku 2005 došlo již k pěti teroristickým akcím, ke kterým se Sokolové za osvobození přihlásili, a které stály životy nejméně 16 lidí.11 I z toho je vidět jak je nutné co nejrychleji řešit otázku kurdské menšiny v Turecku. Násilné akce Kurdů však vedou pouze ke zhoršení obrazu Turecka v očích světové veřejnosti a neřeší vůbec nic. Jakékoliv teroristické akce v této zemi povedou k prohloubení  nedůvěry, kterou část obyvatel Evropské unie k Turecku má stále. 

11 GROHOVÁ, J. : Turecko: teror útočí na turisty. MF  dnes, 29. srpen 2006, roč.17, č.200, s.A 11
Myslím, že Evropa si musí velmi  rychle uvědomit, že není možné vidět v obyvatelích Turecka občany druhé kategorie a ani pro ni to nebude lehké. Trvající předsudky na obou stranách tuto cestu jen ztěžují.

	Také Turecko musí řešit postavení kurdské menšiny i dalších menšin na svém území nejen proto, aby splnilo Kodaňská kritéria daná Evropskou unií, ale i ve svém vlastním zájmu. Na celkovém vývoji národnostních vztahů závisí nejen budoucnost Turecka, ale i budoucnost celého regionu. Dá se předpokládat, že nové postavení, které Kurdové dosáhli v Iráku nezůstane bez vlivu na smýšlení kurdské menšiny v dalších zemích Blízkého a Středního východu.

2.4	 Hospodářská a politická situace Turecka a jeho zahraniční politika  
      ve vztahu k Unii

V této kapitole bych se chtěl  hlouběji zabývat  celkovou  hospodářskou  situací  Turecka a některými aspekty jeho zahraniční politiky. Dnešní Turecko je parlamentní republikou jejímž zákonodárným orgánem je Velké národní shromáždění se 450 členy volenými poměrným systémem na 5 let. Výkonnou moc má vláda a prezident. Od dob Ataturka je sekularizovaným státem. Garantem sekularizace je silná armáda. Postavení armády, která nepodléhá civilní kontrole, je předmětem kritiky institucí Evropské unie. V letech 2002  až  2004 došlo k některým demokratickým  reformám, například ke zrušení trestu smrti a k reformě systému veřejné správy včetně reformy soudnictví, které přiblížily Turecko Evropské unii.

V  zemi žije 72 milionů obyvatel a porodnost je zde vysoká. Ještě v roce 1993 se uvádí jako oficiální  61 800 000 obyvatel.12 Většina lidí žije ve městech s vyšší životní úrovní než má chudý venkov. Zemědělství zaměstnává asi 40 % obyvatelstva a je velmi důležitou oblastí národního hospodářství. Právě to, že pro Evropu je Turecko chudou, lidnatou a zemědělskou zemí, je příčinou obav z jeho vstupu do Unie. Zemědělská politika je totiž itlivou otázkou a vyvolává pocity nespravedlnosti i u nových členských zemí. Z tureckého venkova také odchází mnoho obyvatel do zemí EU a na Kypr za lepšími životními podmínkami.
12 BATEMAN, G., EGANOVÁ, V. :  Zeměpis světa, Columbus ve spolupráci s Knižním klubem, 1. vydání Praha, s. 384
Co se týká průmyslu, největší význam má těžba rud a v menší míře těžba uhlí. Výhodou Turecka je, že jeho hospodářský rozvoj není založen na naftě, takže nepodléhá velkým výkyvům. Velký význam a perspektivu má turistický ruch, který přináší do rozpočtu země miliardy dolarů. Turecko, přestože je Evropou vnímáno jako chudá země, není takto vnímáno v blízkovýchodním regionu. Pokud by se vzdalo spolupráce s Evropskou unií, mohlo by zřejmě aspirovat na vůdčí zemi tohoto regionu. 
Neustále se opakující odklady jeho členství v Unii ho od ní do značné míry odhánějí a stále více přibližují k islámským zemím, čemuž, jak už jsem řekl, pomáhá i současná politika Spojených států a dalších států Severoatlantické aliance na Blízkém východě. Co se týká vnitropolitické situace Turecka, i v této zemi dochází k islamizaci společnosti, stejně jako v jiných muslimských zemích, které zdůrazňují význam svých vlastních tradic a své kultury a hospodářský růst už nespojují se Západem, ale s vlastními hodnotami.

  V mnoha islámských zemích dochází k reislamizaci a k růstu islámského fundamentalismu. Nároky Západu na světovládu vedou v řadě zemí k odporu ke všemu západnímu, ke snaze kulturně příbuzných zemí o spojení a ke snaze                      podporovat příslušníky svého kulturního okruhu také  mimo vlastní hranice. V době konfliktu na Balkáně muslimské země výrazně podporovaly balkánské muslimy. 

Tomuto vývoji se nevyhnulo ani Turecko. I zde dochází ke znovuoživení islámských tradic a turečtí politici se více než kdy jindy ztotožňují s islámskými symboly. Ve snaze získat volební hlasy brali dokonce i představitelé armády zřetel na náboženské cítění lidových vrstev, kde je islám velmi živý. Jedná se hlavně o chudý turecký venkov. V zemi vzrostl v nedávné době počet islámských škol, staví se nové mešity, byly povoleny muslimské šátky ve školách. To se však děje  proto, aby byl oslaben vliv muslimských fundamentalistů na široké vrstvy obyvatelstva.

Dalším závažným problémem Turecka je terorismus, který se v posledních dvou desetiletích stupňuje. K terorismu se uchylují jak Kurdové, tak i levicoví a islámští radikálové. Za tu dobu přišlo o život více než 37 tisíc lidí.13 Projevy terorismu jsou Evropou vnímány velice negativně. O zahraniční politice Turecka jsem se již zmínil. Neorientuje se pouze na Evropskou unii a Severoatlantickou alianci. 

13GROHOVÁ,J.: Turecko: teror útočí na turisty. Mlada fronta dnes, 29. srpen 2006, roč.17, č.200, s A 11
V centru jeho pozornosti jsou i středoasijské republiky a Balkán. To výrazně souvisí i se stále živými sny o "Velkém Turecku", nástupci Osmanské říše. Ovšem takové sny jsou v protikladu s politikou  sjednocující se Evropské unie. Nedobrý dopad na vztahy Turecka k NATO mělo to, že v době války v Perském zálivu, kdy Turecko alianci bezvýhradně podpořilo, se tato aliance nepostavila za Turecko při jeho napadení Irákem.
 
Nositeli protievropských postojů jsou ve značné míře i Turci, kteří určitou dobu pracovali v západoevropských zemích a dnes se vracejí zpět do Turecka. Mnozí z nich se vracejí s pocitem, do určité míry oprávněným, že pro Evropany znamenali lidi nějaké horší 
kategorie, že jsou pouze levnou pracovní silou. Proto se mezi nimi snáze šíří militantní muslimské názory na Evropskou unii a místo Turecka v ní. Diskuse o tom, zda Turecko patří do Evropy plní již dlouhou dobu stránky jak evropského, tak i českého tisku. 

Ale jen velmi povrchně se zajímáme o to, proč nejen Turci, kteří v Evropě pracovali, ale i velká část tureckého obyvatelstva přemýšlí o tom, zda je Evropská unie potřebná. Této otázce se věnuje Petr Zavadil, když se zabývá názory tureckého spisovatele

Orhana Pamuka. Orhan Pamuk ve svých esejích a rozhovorech analyzuje velmi přesně dnešní Turecko, konflikty mezi různými  ideologickými proudy této země, vztahem Východu a Západu, Turecka a Evropské unie. Mimo jiné říká. "Většina Turků dosud nepřekonala ztrátu imperia. I nyní si tito lidé myslí, že celý svět se spolčil proti Turkům."14 Podle spisovatele Orhana Pamuka se dříve mocná země propadla do značné chudoby a její význam se nedá s minulostí srovnat.  Stesk po někdejší velikosti se ještě nevytratil, Turecko prý trpí vůči Evropě pocity méněcennosti a oprávněné požadavky Unie pak chápe jako šikanování slabšího. A různí turečtí představitelé potom vystupují s výroky, že Evropu až tak moc nepotřebují a nebudou před ní ustupovat.

14 ZAVADIL, P. :  Zakomplexovaný a ponižovaný Orient. 
Lidové noviny, 16. září 2006, č. 96, příloha Orientace, s. III
A jak vidíme z reakcí turecké strany na požadavky Evropské unie k otázce otevření tureckých letišť a přístavů, ani Turecko nechce pochopit, že Evropská unie 
vyžaduje plnění svých pravidel  a smluv všemi členy, protože tato pravidla jsou prostě závazná pro všechny bez rozdílu a rozhodně nejde o šikanu Turecka. 

Dnešní Turecko je ve velmi obtížném postavení. Tato země nastoupila cestu modernizace v době, kdy se zdálo, že islám žádnou takovou cestu nenabízí. Do značné míry popřela své vlastní hodnoty a tradice a díky politice své vládnoucí elity hledala svou budoucnost v co nejužší spolupráci s civilizací založenou na zcela jiných základech. Takový přístup nemá v islámském světě sebemenší podporu a dnes je zcela odmítán.

Samuel P. Huntington v knize Střet civilizací mluví o Turecku jako o tzv. rozpolcené zemi. Pokud chce taková země úspěšné definovat svou civilizační identitu musí přinejmenším splňovat tyto tři podmínky.

Za prvé, politická a ekonomická elita země musí tento pohyb obecně a nadšeně podporovat.
Za druhé, veřejnost musí být ochotná tuto novou definici identity přijmout.
Za třetí, hlavní činitelé hostitelské civilizace, kterou je ve většině případů Západ, musí být ochotni konvertující zemi přijmout. 15

Turecko po mnoho let splňovalo první dvě podmínky. Ovšem z přístupu Evropské unie se dá vysledovat nevelká chuť k přijetí této země.  Mluví se o deseti a více letech jednání. Pro Turecko sice stále zůstává vstup do evropských struktur velmi důležitým 
úkolem jeho zahraniční politiky, ale toto odmítání ho stále více vede k prosazování svých vlastních politických zájmů nejen na Blízkém východě a ve středoasijských republikách, ale také ve vztahu k Severoatlantické alianci a Evropské unii.

Turecké členství v Severoatlantické alianci bylo v této zemi kritizováno Stranou blahobytu, která se domnívá, že členství země v Severoatlantické alianci a Evropské unii není politickým zájmem Turecka, že jde přímo proti politickým zájmům země. Je jasné, že i když Turecko zůstane členem Severoatlantické aliance, bude stále více
 
15 HUNTINGTON, S. P. : Střet civilizací, l. vyd. Praha: Rybka publishers, 2001, s. 17
sledovat své vlastní zájmy v různých částech světa, které zdaleka nemusí být totožné se zájmy Evropy a USA. Jak odlišné cíle sleduje dnešní politika různých zemí, se plně projevilo v občanské válce na Balkáně, o níž bych se z tohoto důvodu také rád zmínil, protože ukazuje, jak je prakticky nemožné, aby země, které by měly provádět jednotnou politiku, ji také skutečně prováděly.

Nové „Malé Turecko“ se stalo národem s islámským kulturním základem. Ale ani dnes se tato země ve zcela nových podmínkách nevzdává snů o „Velkém Turecku“,  stejně jako stále existují sny o „Velkém Maďarsku“, „Velké Albánii“ a jiných velkých zemích. Turecko má dodnes velký  politický zájem na zemích, které dříve byly součástí Osmanské říše a takovými oblastmi byly také dnešní  Bosna a Hercegovina. 

Bosňané jsou slovansky hovořící muslimové a tvoří zde 40% obyvatelstva. Srbové 30 %, katoličtí Chorvaté 17 %. Ostatní se považovali za Jugoslávce. Bosna byla vždy nárazníkovou zónou mezi katolickým a pravoslavným křesťanstvím. Po pádu socialismu vyhlásily v roce 1991 Chorvatsko a Slovinsko nezávislost. Ke slovu se dostaly mocenské ambice států, které mají doposud na Balkánském poloostrově své zájmy. Katolické Chorvaty okamžitě podpořilo Německo, jehož veřejné mínění ovlivňovalo katolické Bavorsko. Stejnou politiku prováděl i Vatikán. Srbskou menšinu podpořili pravoslavní Řekové a Rusové, stranou nezůstalo ani Turecko.

Vládní představitelé Turecka, které je vážným uchazečem o členství v Evropské unii a je členem Severoatlantické aliance, zdůrazňovali zvláštní tureckou zodpovědnost  za všechny muslimy na Balkáně, neboť Bosna byla součástí Osmanské říše a pět procent tureckého obyvatelstva tvoří potomci uprchlíků z Bosny nebo přistěhovalci z této oblasti. Turecko, Írán, Saúdská Arábie a Malajsie se staly největšími dodavateli zbraní a finanční podpory bosenským muslimům.

Během  konfliktu došlo k velmi výraznému zvýšení napětí  mezi NATO a OSN,   mezi západními spojenci a Ruskem, mezi  USA a Velkou Británií s Francií a mezi Řeckem a Tureckem. Válka tak byla ukončena až daytonskými dohodami a Bosna je dnes složena z více  či méně   kompaktních  etnických  oblastí. Představa multikulturní a multietnické společnosti, která měla být vytvořena, byla zcela zatlačena do pozadí. Možnost dalšího konfliktu v této oblasti se do budoucna nedá vyloučit.

Rozdílné postoje se projevily i v srbsko-albánském konfliktu o Kosovo, kde díky velmi silnému populačnímu růstu převládlo muslimské obyvatelstvo albánského původu a u části politiků opět přišly ke slovu představy "Velké Albánie", která by spojila oblasti s albánským obyvatelstvem. Spojené státy americké se v tomto konfliktu postavily na stranu kosovských Albánců, pravoslavné Řecko podporovalo Srbsko a i u některých dalších států Severoatlantické aliance vzbudila politika Spojených států v této oblasti rozpaky. 

Už jsem uvedl, že i Turecko sleduje v této oblasti vlastní politické cíle, to je podpora muslimů. O těchto událostech mluvím proto, abych ukázal, jak těžké je i mezi spojenci dosažení jednotného postupu v řešení mezinárodních krizí. Srbsku bylo přislíbeno brzké členství v Unii. Bude-li přijato, přibude další stát, který má historicky velice negativní postoj k Turecku. Pokud se má opravdu  vytvořit jednotná Evropa, musí skončit velmocenské sny různých národů o historicky podmíněných "velkých" zemích a národních zájmech v určité oblasti a je nutné provádět soustavně  takovou politiku, která posílí vzájemnou důvěru a pocit bezpečnosti nejen u členských, ale také všech kandidátských zemí a jejich obyvatel, ať už jsou jakékoliv národnosti nebo vyznání. To platí jak pro vztahy Evropské unie k Turecku, ale také naopak. 

Zde jsem se zabýval hospodářskou i vnitropolitickou situací Turecka a jeho zahraniční politikou a zmínil jsem se i o odchodu tureckých obyvatel do zemí Unie za prací. V některých zemích vznikla silná turecká komunita a existují zde i jiné komunity příslušníků dalších národů. Vztah Evropanů k těmto komunitám není jednoznačný. Stejně tak to platí  i naopak. V další kapitole bych se chtěl tohoto problému také dotknout.

2.5. Některé další aspekty vztahů Evropy a Turecka

2.5.1 Vztah Evropské unie k imigrantům a dopad 
         na evropsko-turecké vztahy

Nejen nezápadní země se obtížně vyrovnávají s menšinami.  I demokratická Evropa se jen s problémy vyrovnává se silnými komunitami přistěhovalců z jiných zemí, z nichž mnozí mají občanství této země a jsou potřebnou pracovní silou. Část z nich se však na jedné straně snaží využívat všech výhod života v dané zemi. Na  druhé straně rozhodně požadují po zemi, která je přijala, aby plně respektovala jejich kulturu, zvyklosti i náboženské tradice,  aniž by se snažili pochopit, akceptovat  a respektovat normy země, ve které žijí. Potom se stává, že nejsou většinovou společností vnímáni jako přínos, ale jako hrozba, které je nutné čelit. Častým důvodem je vysoká porodnost a také zvýšené nároky na sociální systém dané země.  Vzniká tak oboustranná nespokojenost, která například v roce 2006  vyústila až  do vážných  střetů mezi Araby a Francouzi. Také velmi tolerantní Nizozemsko dnes zpřísňuje imigrační zákony. Stejnou politiku provádějí také  severské země.

Podobně jsou vnímáni i Turci. Asi 3,5 milionů Turků žije v Německu. Přesto, že země potřebuje jejich pracovní sílu, jsou často považováni za občany druhé kategorie. To vede některé z nich k pocitu ponížení. Na druhé straně část Turků odmítá přijmout německé právní normy a předpisy. Například turecké dívky jsou svými rodinami nuceny ke sňatkům, které nechtějí, a jen v Německu bylo v posledních letech zavražděno několik desítek mladých žen, které chtěly svobodně rozhodnout o svém životě. Vrahy byli obvykle otcové a bratři, kteří požadovali, aby se dívky řídily tradicemi.16

Tyto praktiky vzbuzují nepřátelství k Turkům jako celku a opět se promítají do ochoty přijmout Turecko do Unie. Jako velká a reálná hrozba je Evropou vnímán také  islámský terorismus, k němuž se často propůjčují právě muslimové, kteří vyrůstali nebo studovali na Západě. Velmi často jsou to zradikalizovaní studenti, kteří se obracejí k islámu a odmítají  hodnoty zemí, ve kterých žijí třeba i dlouhou dobu.  Strach z terorizmu pak vede k odmítání všech muslimů a opět hraje velkou  roli v úvahách obyvatel Evropy o vhodnosti vstupu Turecka do evropských struktur přesto, že se jedná o sekularizovaný stát, který terorismus odmítá. Také  tato fakta musí vzít Evropská unie 

16 Zabil sestru, aby rodině uchoval čest. Mladá fronta dnes, 14. červen 2006, roč. 17, č. 138, s. 136
vážně v úvahu při rozhodování a přijetí muslimského Turecka do Unie. Bude-li Turecko z geopolitických nebo hospodářských důvodu přijato do Evropské unie, nesmí pro Evropu představovat zemi horší kategorie, jakýsi zadní dvorek Unie. 

V Evropě nesmí zvítězit předsudky a nepochopení,  díky nimž je každý muslim vnímán jako  nepřítel. Takový postoj přinese pouze nechuť, v horším případě i nenávist mezi kulturně odlišnými zeměmi. A to je půdou pro projevy rasismu a xenofobie na obou stranách. Turecko musí být přijato jako rovnoprávný člen, jinak nevýhody tohoto spojení převáží nad výhodami.

I Turci si však musí dobře rozmyslet,  zda od Unie očekávají pouze dotace, investice, příchod zahraničního kapitálu a sociální výhody členství, anebo skutečně chtějí být součástí politicky a hospodářsky sjednocené Evropy. Silná slova některých tureckých představitelů, že Turecko Evropu nepotřebuje, neřeší vůbec nic.

2.5.2 Některé problémy vztahů evropských zemí k islámu a jejich 
         dopad na vnímání Turecka v Evropě

Ovšem vztahy mezi Evropskou unií a Tureckem jsou ovlivňovány veškerými událostmi, které se dotýkají celého muslimského světa. A tak na vzájemné vztahy Evropské unie a Turecka měla vliv i aféra s karikaturami proroka Mohameda, které neuváženě přetiskl dánský list Jyland Posten, a které na počátku roku 2006 přetiskly některé deníky v dalších evropských zemích nebo několik vět o islámu, které pronesl papež při přednášce na univerzitě v Řezně. Otištění karikatur vyvolalo silné demonstrace i vlnu násilností v řadě muslimských států, kdy různé zfanatizované skupiny ničily vše, co připomínalo Západ. 

Evropa, která přistupuje k náboženským otázkám jinak, dá se říci vlažněji, nedokázala pochopit hloubku náboženského cítění islámských zemí a nechápala, proč uveřejnění těchto karikatur vyvolalo takovou bouři. Argumentovala také tím, že karikatury Krista by takovou odezvu v evropském světě nevyvolaly. Podle Evropanů totiž demokracie zaručuje svobodu tisku a to by zřejmě měli pochopit všichni na celém světě. Sekularizované Turecko sice v žádném případě nepodporuje islámský terorismus, ale nerovnoprávné postavení země V Evropské unii může vést k posílení islámského fundamentalismu a část Evropanů má v dnešní  době tendence vnímat všechny islámské země jako nepřátele. To se projevuje i ve vztahu k Turecku. Bývalá ministrině zahraničí Spojených států Madeleine Allbrightová řekla v rozhovoru pro Global Viewpoint:

„Tvář, kterou ukazujeme islámu, je založena na velké mravní uvolněnosti. Musím se Vám přiznat, že jsem zděšena, když vidím jak se některé americké programy vysílají v Istanbulu nebo v Káhiře. Máme k dispozici neuvěřitelné množství informací, jsme jimi v tomto veřejném prostoru přímo bombardováni. Obvykle se předpokládá, že když tyto informace existují, mají lidé také více znalostí. Ale to není pravda. Náboženství a kultura jsou stále důležitými součástmi tohoto diskursu, to je pravda, ale ve skutečnosti máme jeden pro druhého jen málo porozumění. Porozumění přesvědčením a motivacím těch druhých -  a jak tato přesvědčení mohou vést ke konfliktu s naším způsobem života – na tom je dnes hra založena“.17  

Hloubka evropského neporozumění se projevila právě v záležitosti s karikaturami, stejně to však platí i naopak. O tom, jak moc se tato záležitost promítla do evropsko-tureckých vztahů mluví Jiří Hanák v deníku Právo. Citoval bych část z jeho článku:
„Mlčenlivou obětí se však stává Turecko. Nezdá se mi totiž možné, že by po těchto událostech vsadil někdo byť jen jednu korunu na jeho přijetí do Evropské unie. Protesty proti karikaturám tam byly velmi omezené, také zásluhou turecké armády, která má od dob Atatürkových střežení sekulárního státu v popisu práce. Toto armádní privilegium je však neslučitelné se vstupem do EU. Unie by se  měla rozhodnout a nepokračovat v ponižujícím „betlu“, který  s Tureckem hraje už desítky let.“18  Z těchto událostí můžeme vidět nesmírně těžké postavení Turecka, které patří k jedné civilizaci, ale z vlastního rozhodnutí chce náležet druhé, která ho po velmi dlouho nechávala v naději,  že je to možné a nyní příliš dlouho přemýšlí, zda to opravdu možné je. 

Jak již jsem se zmínil, pobouření v islámském světě vyvolala i slova papeže Benedikta XVI. při přednášce na univerzitě v Řezně v září 2006, kdy citoval vládce Byzantské říše Manuela II.  Paleologa, který mluvil o tom, že islám je náboženstvím násilí. 

17 Jsme uprostřed bitvy myšlenek. Lidovné noviny, 12. květen 2006, č. 110, s. 11
18 HANÁK, J. : Všichni jsme Dánové, Právo, 10. únor 2006, roč. 16, č. 35, s. 9
Tento výrok pobouřil celý islámský svět a ostře ho odsoudilo i Turecko, které chtěl papež navštívit. K návštěvě došlo 28. listopadu 2006. Proti této návštěvě protestovaly v Turecku tisíce lidí a přesto, že se papež za svá slova již dříve omluvil, polemiku s muslimy se nepodařilo plně utišit. Vatikánský mluvčí Frederico Lombardi ujistil Turky, že katolická církev není proti vstupu Turecka do Evropské unie. 

Josef Ratzinger se jako kardinál vyslovil proti tomuto rozšíření s tím, že Turecko kvůli své kultuře a náboženství do Evropy nepatří. Lombardi ale řekl, že pokud Turecko splní podmínky členství v Evropské unii, Vatikán není proti. 19 

Tato slova mají pro Turecko veliký význam, protože přišla právě v době, kde se přístupová jednání dostala do vážných problémů. Z uvedených příkladů opět vyplývá, že představa Turecka jako mostu mezi Východem a Západem má zřejmě k realizaci ještě hodně daleko. Muslimské země, tak citlivé na kritiku islámu, však vůbec neprotestují proti politice Saudské Arábie, kde je boj s křesťanstvím oficiální a nečekají,  že se tak bude chovat Západ. K plnému  porozumění o kterém mluví Madeleine Allbrightová, tak mají obě strany ještě daleko.

2.6 Shrnutí:  Klady a zápory vstupu Turecka do Evropské unie nebo 
      jeho odmítnutí

V této části své práce bych chtěl provést stručné shrnutí a především se pokusím odpovědět na otázky, které jsem si položil na jejím začátku. Psal jsem o tom, že vstupem této země do Evropské unie se její hranice výrazně posunou až do velmi nestabilní oblasti Blízkého východu a střední Asie, kde již nyní probíhají vážné    válečné konflikty  mezi muslimskými  zeměmi a Spojenými státy a tím i NATO, jejímiž členy je řada evropských zemí. V této oblasti mají své vlastní zájmy USA, Rusko, Evropská unie i Turecko. Vzájemná míra nepochopení je zde veliká.  Někteří politologové se dokonce obávají, že další světová válka může vzejít z této oblasti. Samuel P. Huntington píše: 

19 ROKOS, M. : Papež  chce navštívit mešitu, Lidové noviny, 27. listopad 2006, č. 36, s. 9

„Zásadním problémem Západu není islámský fundamentalismus. Je to islám, odlišná civilizace, jejíž příslušníci  jsou přesvědčeni o nadřazenosti své kultury a posedlí slabostí své moci. Problém islámu není CIA ani americké ministerstvo zahraničí. Je jím Západ, odlišná civilizace, jejíž příslušníci jsou silně přesvědčení o univerzalitě své kultury a domnívají se, že jejich nadřazená, byť upadající moc jim ukládá tuto kulturu šířit  po celém světě. Toto jsou prvky, které živí konflikt mezi islámem a Západem.“20  Nezapomeňme také na hospodářské cíle Západu, hlavně Spojených států amerických, což je kontrola nad ložisky ropy ve světě a ložiska ropy se z velké části nacházejí na území islámských zemí, které si dobře uvědomují, že to je bohatství, které patří jim.

Celosvětový mír a trvalá harmonie, které se zdály na  konci dlouhé studené války na dosah, se neuskutečnily a pád socialismu uvolnil prostor pro vznik nových nebezpečí, nových nepřátel a nových konfliktů. Opět se aktivizoval konflikt mezi křesťanskou civilizací a islámem, který se táhne dějinami obou civilizací po celá staletí, přičemž islámské země získaly vyšší sebevědomí a přesvědčení o své pravdě než dříve. Významnou roli hraje také jejich hospodářský vzestup a modernizace nezávislá na Západu.  Svět se už  nedělí  na Západ a Východ, jako v době studené války, ale vznikají i nová spojenectví založená na stejné víře - například určité sjednocení pravoslavného Řecka, Srbska a Ruska. 

Také v islámských zemích postupně  sílí pocit sounáležitosti a jednoty -  jednoty v odporu proti Západu. Velmi rychle se rozšiřuje Evropská unie a některými jejími členy to není vnímáno pozitivně, i když se jedná o evropské země. Výrazné odmítnutí Evropské ústavy Francií a Nizozemím bylo podle některých politologů vyjádřením názoru obyvatel těchto zemí, že evropská integrace se vyvíjí velmi překotně. Nové země jsou přijímány rychleji než se mohou plnoprávně zapojit a být akceptovány starými státy Unie.  Tak tedy vypadá Evropa a Blízký východ v době, kdy Turecko stále více  směřuje ke členství v Evropské unii.
 
Nyní se pokusím odpovědět na první otázku, kterou jsem si položil a která zní: 
Jaký význam bude mít pro obě strany vstup Turecka do Evropské unie a co může nabídnou Unie Turecku a Turecko Unii ? Z geografické polohy Turecka a politické situace vyplývá značný význam této země pro Evropskou unii. Turecko může svou 

20 HUNTINGTON, S. P. : Střet civilizací . 1. vydání, Praha, Rybka Publishers 2001, s. 156
hospodářskou a politickou vahou v oblasti, svým příkladem a znalostí poměrů v regionu, pomoci předcházet možným konfliktům nebo je pomoci řešit. Bude významně napomáhat bezpečnosti zemí Evropské unie, ovšem Evropská unie musí také garantovat jeho bezpečnost. Víme, že v době konfliktu v Perském zálivu, kdy bylo Turecko napadeno Irákem, nehodlala Severoatlantická aliance tuto situaci řešit. Přitom je jasné, že příklon Turecka k Evropské  unii nebude islámskými zeměmi vítán příznivě a s porozuměním Souhlasím se slovy britského expremiéra Johna Majora, který v rozhovoru pro deník Právo řekl: 
 „Myslím, že by bylo velmi moudré umožnit Turecku vstup do Evropské unie. Může být mostem k neevropskému muslimskému světu a pak jsou zde také bezpečnostní ohledy. Turecko je konec konců členem Severoatlantické aliance stejně jako většina evropských zemí. 
Jestliže tedy od Turecka čekáme, že by mohlo případně přispět k evropské bezpečnosti vojenskou cestou, nemáme právo upírat mu vřazení do dalších evropských struktur."21
Důležitost vstupu Turecka do Unie si uvědomuje i současný český ministr zahraniční Alexandr Vondra, který se 30. listopadu 2006 sešel v Praze s tureckým ministrem hospodářství Ali Babakanem. 
"Jsme proto, aby přístupové rozhovory pokračovaly. Turecko je strategicky důležité a v sázce  je příliš mnoho," řekl A. Vondra.22  Významnou stabilizační roli Turecka ocenil rovněž  prezident České republiky V. Klaus, který navštívil tuto zem v dubnu  2006.

Členství Turecka v Evropské unii a Severoatlantické alianci by potvrdilo správnost politiky Mustafy Kemala, kterou se Turecko od té doby řídí, a dokázalo možnost všestranné spolupráce tak rozdílných zemí. Přesto, že turecko-islámská civilizace má velice problematickou kontaktní zónu s evropskou křesťanskou civilizací, navíc zatíženou těžkými konflikty z minulosti. Projevuje se zde daleko vyšší tolerance vůči křesťanům než v ostatních  islámských zemích. Nejvýrazněji z těchto zemí dokázalo oddělit náboženství od státu a tím se přiblížit Evropě. Také sociální politikou se snaží přiblížit politice Evropské unie v této oblasti. Mohlo by tedy skutečně představovat spojnici mezi dvěma civilizacemi, most mezi Evropou a Asií.

  21 JOHN MAJOR, rozhovor pro deník Právo. Právo, 19. červenec 2006, roč. 16, č. 279, s. 9
22 HRUŠKA, B. : Turecko chce v kauze Kypru vrátit do hry Spojené národy. 
Právo, l. prosinec 2006, roč. 16, č. 279, s. 9

Úspěšná integrace a hospodářský rozvoj i zvýšení blahobytu obyvatelstva by ukázaly islámskému světu jinou možnost soužití mezi islámem a Západem než mu ukazují právě probíhající konflikty mezi oběma stranami, což by bylo nesmírně důležité pro oba světy. Turecko může Unii nabídnout své hospodářské a politické kontakty s muslimskými zeměmi.

Je ovšem třeba, aby Turecko dokázalo udržet sekularizovaný stát bez takové role armády jakou má nyní. Už jsem mluvil o tom, že  úkolem Evropské unii nemůže být jen ukázat zdviženým prstem na nedostatky Turecka a chtít jejich odstranění. Evropa by měla této zemi nabídnout také možná řešení nebo spolupracovat v jejich hledání. Evropa může Turecku nabídnout například své zkušenosti s řešením národnostní problematiky, může šířit znalost jeho kultury v Evropě a nabídnout své hospodářské znalosti a zkušenosti v daleko větší míře než je tomu doposud.

Turecko jako člen Unie může díky svému postavení a vlivu  v oblasti zabránit vlivu militantního islámu na středoasijské republiky, které byly součástí dřívějšího  Sovětského svazu a zamezit jejich opětovnému příklonu k Rusku, což je prioritou i pro Evropskou unii.

Vstup Turecka do Evropy by určitě znamenal větší bezpečnost pro Kypr. Současná rovnováha na ostrově je poměrně vratká a není zaručeno, že nedojde v budoucnosti k dalšímu konfliktu mezi oběma komunitami. Dnešní křehká rovnováha se udržuje jen díky poměrné slabosti Řecka a zdrženlivosti Turecka jako člena Severoatlantické aliance a jako budoucího člena Evropské unie. Před přijetím do Evropské unie bude muset Turecko otázku Kypru řešit. Rovněž nepříliš dobré bulharsko-turecké vztahy by se daly řešit mnohem  snáze při společném členství obou zemí v Unii.

V případě odmítnutí Turecka Evropskou unii se dá na základě uvedených faktů předpokládat, že se tato země výrazně odkloní od Evropy a na základě svých vlastních  kulturních tradic a historie se přikloní k islámským zemím. Potvrdila by se nesprávnost politiky, která byla nastolena Mustafou Kemalem po první světové válce a neochota Evropy pomoci Turecku v nastoupené cestě změny civilizační identity. Země by přestala být tlačena k opravdovému přijetí demokratických hodnot, což by se zřejmě negativně odrazilo na postavení menšin v této zemi, a může ustat snaha o zlepšení postavení žen v turecké společnosti. Také by nedošlo k unifikaci jeho práva s Evropskou unii. Turecko je stále a  oprávněně kritizováno pro malou vymahatelnost práva i v dnešní době.

	Je jisté, že naděje na vstup do Evropské unie nutí Turecko k demokratizaci společnosti a postupné harmonizaci tureckého práva s právními předpisy Unie. Evropská komise průběžně sleduje tuto oblast a ve svých zprávách upozorňuje Turecko na nedostatky, které je třeba odstranit. Od listopadu roku 2002 vládne v zemi Strana spravedlnosti a rozvoje v čele s premiérem Erdoganem. Ačkoli ve vnitřní politice je vztah této strany k islámu dosti vstřícný, v zahraniční politice je iniciátorem reforem, které Brusel po Turecku požaduje. Je skutečností, že po těchto volbách se Turecko řadou reforem přiblížilo evropským standardům v politické a institucionální oblasti. 

	Kladně je ze strany Unie hodnocena harmonizace práva  v oblasti ekonomiky, především co se týká  liberalizace vnitřního trhu a volného pohybu zboží. Turecko je dnes považováno za fungující tržní ekonomiku, i když stále ještě je zde silná tradice státního intervencionalismu do hospodářství. Také systém sociální péče je blízký zemím Evropské unie. Zahrnuje zdravotní pojištění a důchodové zabezpečení. Zdravotní péče pro chudé občany je bezplatná. Bezplatné je i vzdělání na základních a středních školách. Vysokoškolské i střední vzdělání má však jen nevelká část populace. 

	Dalším právním problémem, o kterém jsem se již zmiňoval, je postavení turecké armády, která nepodléhá veřejné kontrole a to přesto, že garantuje sekulární charakter státu. Opakovaně zabránila pokusům o převzetí moci islamisty, ale Turecku je uloženo zavést nad armádou parlamentní dohled, jako je tomu v ostatních zemích Unie. Velmi významné je také zrušení trestu smrti. Dále bylo přijato opatření umožňující národnostním menšinám přístup ke vzdělání v mateřském jazyce. Také ve sdělovacích prostředcích by se měly jazyky používat, ale v praxi tomu tak doposud není. Jen  obtížně se prosazuje právo na  svobodu projevu. Už bylo řečeno, jak těžké je svobodně mluvit o genocidě Arménů nebo problematice národnostních menšin. Ovšem i v této oblasti dochází pod tlakem Evropské unie ke značnému pokroku. 

	Turecku je dále ukládáno zajistit nulovou toleranci  vůči mučení. Ačkoli používání mučení bylo zrušeno zákonem, přesto se užívá i nadále. To brání vydávání tureckých zločinců do této země z obavy o jejich zdraví nebo životy. Ze strany Unie je kritizován také náboženský útlak. Zatímco turecké komunity v Evropě požadují plný respekt ke svému náboženství, křesťanská menšina v Turecku nemá rovnoprávné postavení a její příslušníci jsou nuceni k asimilaci nebo emigraci. I v této oblasti života společnosti ještě musí dojít k harmonizaci s požadavky Bruselu. To se týká hlavně  práv žen a odborů. Postavení žen, především na tureckém venkově, je doposud velmi nerovnoprávné. Reformou prochází systém veřejné správy i systém soudnictví. Harmonizace s právem Unie se má projevit také v trestním zákoníku. Přestože orientace Turecka na vstup do Evropské unie vede k harmonizaci práva této země s unijními normami, je to proces dlouhodobý a poměrně pomalý. Ale už jsem řekl, že odmítnutí členství Turecka povede zřejmě k zastavení tohoto procesu a ke zhoršení postavení širokých vrstev obyvatelstva.     
	  
Pokud by se po odmítnutí stalo Turecko vůdcem islámských zemí v regionu je otázkou, jaká by byla jeho politika vůči evropským zemím a jeho nové postavení by zřejmě nebylo do budoucna slučitelné s jeho členstvím v Severoatlantické alianci. Jen členství Řecka a Turecka v této organizaci do velké míry zabraňuje konfliktům  mezi oběma zeměmi. Už dnes je otázkou, jak ochotně by Turecko, které není členem Evropské unie, čelilo po boku aliance islámským hrozbám z jihu a jak by se zachovalo při dalším možném konfliktu na Balkáně. Také jen naděje Turecka na vstup do Evropské unie zřejmě povede tuto zemi k trvalé  snaze vyřešit kyperskou otázku a také  k udržování a rozvíjení  dobrých vztahů se sousedním Bulharskem. Řekl bych, že z geografického a geopolitického hlediska by členství této země v Unii bylo nesporným přínosem. Nebude-li přijato, může se stát dalším protizápadně zaměřeným státem přímo na hranicích Evropské unie. Pocit Turků, že je Evropa odmítá a  vnímá je jako méněcenné se ještě prohloubí, a možná spolupráce bude ještě obtížnější.

Evropské hospodářské kruhy by přivítaly připojení Turecka k Bruselu, protože je nesporným faktem, že lidská práce je zde podstatně levnější než ve vyspělých evropských zemích a země představuje pro Unii nový velký trh. Masivní příliv zahraničních investic do země a  subvence do zemědělství z unijních fondů by urychlily hospodářský rozvoj, který by přinesl růst životní úrovně tureckého obyvatelstva a postupné, i když zřejmě dosti pomalé, vyrovnávání hospodářské úrovně Turecka na úroveň zemí Evropské unie. 

	Mluvíme-li o obavách Evropské unie z výše dotací do tureckého zemědělství, musíme se stručně zmínit o Společné zemědělské politice Unie. Zemědělskou politikou se zabývá již smlouva o založení Evropského hospodářského společenství z roku 1957. Úkolem této politiky bylo dosažení plné soběstačnosti při výrobě potravin, odstranění závislosti na dovozech  a zajištění cenové dostupnosti potravin pro občany EHS. Důležitá byla i podpora rozvoje venkova a růst životní úrovně rolníků. Tomu sloužily subvence, garantované ceny zemědělských plodin, pobídky pro vyšší produkci, finanční pomoc při restrukturalizaci zemědělství i cla, která chránila evropské výrobce před levnějšími dovozy. Protože EHS poskytovalo vyšší podpory tomu, kdo více vyrobil, došlo k nadprodukci potravin, které však díky vysokým cenám nebyly konkurenceschopné  na světových trzích. Vysoké dotace měly velmi negativní dopad na rozpočet EHS, a proto bylo nutné provést v oblasti zemědělské politiky určité změny. 

	Již od počátku 80. let se snažily členské země Evropského společenství snížit objem finančních prostředků, které plynuly do zemědělství, a v 90. letech byly zavedeny limity na výrobu zemědělských komodit, které pomohly snížit nadprodukci potravin. Nebylo již únosné, poskytovat dotace pouze podle objemu produkce, která nebyla potřebná a musela být například draze skladována. Do budoucna se počítá spíše se subvencemi na ochranu životního prostředí, rozvoj venkova, kvalitu potravin, ale i na lepší život zvířat. Počítá se s omezením regulace z Bruselu, takže zemědělci se budou moci pružněji zaměřit na požadavky trhu nejen v zemích Evropské unie. 

	Již vstup nových zemí v roce 2004 se stal pro Unii určitým problémem. Zemědělská politika patří v řadě nových členských zemí k nejvíce diskutovaným otázkám. Produktivita zemědělství v některých zemích je dosti nízká, jiné mají tradice v pěstování plodin, kterých je na trhu Unie nadbytek. Zemědělství musí projít restrukturalizací, mnohé podniky zanikají, protože nejsou konkurenceschopné, a tyto nové země mají pocit, že i přes dotace jsou podmínky pro zemědělce horší, než jsou ve starých zemích Unie. I některé staré členské země Unie se silným zemědělstvím, např. Francie nebo Španělsko, se brání snižování dotací. 

Dá se předpokládat, že případný vstup Turecka do Evropské unie bude mít značný dopad na Společnou zemědělskou politiku a zřejmě uspíší potřebu její další reformy. Přes značný růst průmyslu zůstává Turecko spíše zemědělskou zemí. Již jsem mluvil o tom, že venkov má daleko nižší životní úroveň než města. Produktivita práce v zemědělství výrazně zaostává za produktivitou zemí  Unie. Po vstupu Turecka na jednotný evropský trh s nadprodukcí potravin by bez masivních dotací bez restrukturalizace a rozvoje venkova nemohlo turecké zemědělství obstát  a  tržní prostředí by mohlo spíše vést k jeho zániku, než rozvoji. 

Podle zásad Společné zemědělské politiky jsou subvence určeny především na podporu chudých regionů, vyrovnání rozdílu mezi členskými zeměmi a zvýšení životní úrovně zemědělců. Je jisté, že Turecko bude potřebovat velké prostředky z fondů Unie, což vyvolá obavy stávajících členských zemí. Není jisté, zda zvýšené náklady budou pro Unii únosné  a zda vstup této země do evropských struktur nepovede k zániku Společné zemědělské politiky. Ovšem úvahy o vstupu dalších zemí do Evropské unie stejně nutí členské země pružněji reagovat na možné problémy, a to se týká i možné reformy zemědělské politiky. Protože by se v různé míře dotkla všech členských zemí Unie, je její realizace velmi problematická.  

Pro Turecko by dostatečné subvence a vstup na evropský trh znamenaly zmenšení chudoby venkova, růst produktivity práce a konkurenceschopnosti zemědělství a tím i růst životní úrovně celé země. S odstraněním chudoby venkova by se mohla snížit i emigrace ze země a určitě by došlo ke zvýšení úrovně vzdělání venkovského obyvatelstva. Je pravdou, že  v případě odmítnutí Turecka Evropskou unií by řešení problematiky zemědělství nebylo až tak naléhavé, ale v podmínkách globalizace a liberalizace trhů je stejně třeba zabývat se touto otázkou, aby Evropa zůstala konkurenceschopnou. Opět také docházíme k tomu, že odmítnutí vstupu ze strany Unie povede Turecko k daleko užší spolupráci se zeměmi Blízkého východu, protože k tomu bude nuceno ekonomickými důvody. Ovšem dá se očekávat, že taková spolupráce bude pro rozvoj tureckého venkova daleko méně přínosná, než možná spolupráce s Evropskou unií.  

Také volný přístup této země na evropské trhy by určitě přispěl k rozvoji tureckého hospodářství. Vstup do Unie by také pomohl omezit vliv islámských fundamentalistů, kteří mají podporu právě na chudém tureckém venkově.

Jednou z největších obav Evropanů je obava z masivního přílivu levné pracovní síly z Turecka. Je pravdou, že v Unii bude asi hledat práci více lidí než dosud a že i to může být pro Turecko přínosem, ale jak ukázal vstup deseti evropských zemí do Evropské unie, k žádnému masovému odchodu za prací do starých členských zemí nedošlo. Navíc, jak zažíváme sami, Evropská unie má účinné možnosti v zabránění přílivu zahraničních pracovníků do svých národních  zemí a určitě by je uplatnila i proti Turecku. Přínosem pro Turecko by bylo i to, že jeho občané by už nemohli  být vnímání jen jako „Gastarbajtři“, ale jako rovnoprávní členové Evropské unie. Je ovšem otázkou, zda a kdy to Evropa dokáže.

Můžeme říci, že členství Turecka v Evropské unii může být pro obě strany přínosem.  Ovšem na  obě  strany to klade   značné  nároky.   Chce-li mít Evropská unie i Severoatlantická aliance Turecko na své straně, nemůže opakovaně oddalovat jeho členství a kritizovat ho za neplnění přístupových podmínek, ale měla by mu pomoci aktivně cestu do Evropy nalézt.  Neměla by stále  zbytečně přiživovat strach z této země a zveličovat její problémy, ale vysvětlovat evropské veřejnosti, proč může být Turecko členem Evropské unie a co to může Evropě přinést pro její rozvoj a bezpečnost.

Také Turecko musí působit na své obyvatelstvo tak, aby zájem o vstup nebyl pouze záležitostí politických a hospodářských elit, ale skutečně široké veřejnosti. Musí podporovat politiku Evropské unie, ale také Evropská unie musí být připravena hájit zájmy Turecka. Václav Klaus při své návštěvě Turecka také řekl:

„Turecko by udělalo velikou chybu, kdyby v Evropské unii usilovalo o něco jiného než o plnoprávné členství. Já být Turky, urazil bych se, že by měla být volena nějaká třetí cesta a že by neměli být plnoprávnými členy.  Považoval bych ze velkou chybu, kdyby Evropská unie chtěla právě teď své dveře vůči dalším zájemcům o členství uzavírat."23 
Co  by pro  Unii a pro Turecko znamenalo, kdyby  tyto  dveře byly  skutečně uzavřeny ? 

Je třeba vycházet z toho, že Turecko je islámskou zemí. Jeho představitelé o své zemí  mluví jako o mostu mezi dvěma civilizacemi, ale takové postavení je dlouhodobě neudržitelné. Zatím se Turecko nemohlo stát vůdčí zemí islámu, protože od dob Atatürka je v jeho ústavě zakotven sekularizmus. Díky tomu nemohla Turecká republika převzít vůdčí roli v islámském světě, která patřila Osmanské říši. Místo toho zvolila 

23 Klaus vyzval Turecko žádat jen o plné členství v EU. Právo, 19. duben 2006, roč. 16, č. 92, s. l a 14

nelehkou cestu sbližování se  Západem, čímž se vlastně pokusila změnit svou civilizační identitu. Západ Turecko na této cestě dlouhá desetiletí podporoval. Využíval zejména  jeho geografické polohy a trvalé ochoty úzce  spolupracovat při  prosazování svých politických zájmů na Blízkém Východě. Již v roce 1987 se začala ucházet o členství v Evropské unii. 

Dnes, po dvaceti letech, má k tomuto členství zřejmě ještě daleko, přičemž Severoatlantická aliance a Evropská unie předpokládají, že bude v případě potřeby nadále podporovat zájmy Západu. Přitom není jisté, zda Turecko dosáhne plného členství v evropských strukturách. Co by se asi stalo, pokud by Evropská unie Turecko odmítla? 

Turecko je součástí muslimského světa, který se rychle hospodářsky rozvíjí, modernizuje, roste jeho sebevědomí a netají se odmítáním všeho západního. I v této zemi je na vzestupu islámský fundamentalismus. Mladí lidé se cítí být muslimy daleko více než generace jejich rodičů. Dokonce i z vojenských akademií musely být vyloučeny stovky kadetů, kteří se netajili svým islámským cítěním. Dnešní Turecko, které se snaží hrát důležitou roli i ve střední Asii,  politicky i finančně spolu s dalšími islámskými zeměmi podporovalo bosenské muslimy a je připraveno podporovat všechny muslimy na Balkáně. Je jedinou muslimskou zemí, která má historické vztahy s muslimy na Blízkém východě, ve střední Asii i v severní Africe.

 Pokud by ze své ústavy vypustilo sekularizmus, mohlo by se skutečně stát vůdčí zemí islámu v regionu, což by plně odpovídalo jeho historii. Mohlo by opustit svízelnou cestu změny civilizační identity, naopak by se vrátilo ke svým kořenům. Turecko, které dobře poznalo dobré i špatné stránky Západu, by se stalo velice dobře informovaným možným protivníkem Západu, protože jeho politické zájmy by zřejmě byly v příkrém rozporu se zájmy Severoatlantické aliance i Evropské unie. Vůbec by nebyla vyloučena například eskalace konfliktu na Kypru a na Balkáně a podpora islámských zemí v konfliktu se Spojenými státy. 

Co se týká přílivu tureckého obyvatelstva do Evropy, dá se očekávat, že část Turků bude nadále hledat práci v zemích Evropské unie, především v těch, kde už dneska existuje velká turecká komunita. Nebudou však přicházet jako členové Evropské unie, ale jako příslušníci islámského státu, který po odmítnutí Evropskou unii nebude vnímat Evropu jako přátelský prostor. Přistěhovalci nebudou zákony Evropské unie považovat za své a je otázkou, jak moc se jimi budou cítit vázáni. Nepřátelské pocity vůči nim se ještě více vyhrotí. 
 
Již zde bylo uvedeno, že muslimská turecká komunita v Německu se navzdory očekávání neintegrovala do kultury hostitelské země a nezdá se, že by tak chtěla učinit. Již dnes existence této komunity vede k projevům rasismu. V květnu roku 2006 napadli například dva pravicoví extrémisté poslance za Levicovou stranu PDS Gyiasettina Sayana, který žije v Německu od  sedmdesátých let.   Tento muž se velmi angažoval za práva Kurdů  v Turecku a  uznání genocidy Arménů. Několikrát musel čelit výhružkám tureckých extrémistů. Stoupá počet neonacistů a pravicových radikálů zaměřených proti turecké komunitě v Německu. Velmi zarážející je výrok Uwe-Karsten Heyeho, bývalého poradce kancléře Schrödera. „V Braniborsku jsou menší i středně velké obce, kam bych nikomu kdo má jinou barvu pleti nedoporučil chodit. Nemusel by je opustit živý.“24 

Čím více budou mít Evropané pocit, že je muslimové v jakémkoliv směru ohrožují, tím více se budou dostávat ke slovu různé nacionalistické, proti imigrantům zaměřené strany, což představuje nebezpečí i pro evropskou demokracii. Pokud Evropská unie odmítne Turecko, ztratí také možnost ovlivňovat politiku této země vůči národnostním menšinám, které žijí na jeho území. To pro ně bude znamenat hrozbu úplné asimilace do turecké společnosti, protože hospodářsky sílící muslimské země s daleko vyšším sebevědomím, rostoucí životní úrovní všeho obyvatelstva a vyšší vzdělaností budou vůči menšinám provádět politiku asimilace. Evropské pojetí demokracie a lidských práv pro ně zůstane jen prázdným pojmem, což se bude pravděpodobně týkat i odmítaného Turecka.

V této práci jsem již mluvil o tom, že islám vnímá celou západní společnost jako bezbožnou, která je zaměřena a orientována pouze na materiální hodnoty a vnucující svou filosofii, kulturu a hodnoty celému světu. Dnešní islámské země chtějí samy budovat svou civilizaci na základě svých tradic a hodnot. Spojenci Západu zůstaly jen země, které jsou na něm politicky nebo ekonomicky závislé, jako je např. Kuvajt, Saudská Arábie a několik dalších. Turecko včetně Pákistánu jsou vnímány jako spojenci Západu a jsou vystaveny tlaku islámských zemí, aby změnily svou orientaci.
24 Rasisté zabili poslance Kurda. Právo, 22. červen, roč. 16, č. 145, s. 8
Této změně nahrává i praktická  politika Spojených států amerických a jeho spojenců v Severoatlantické alianci proti Afghanistánu a Iráku, která vede i k nemalým rozporům mezi Organizací spojených národů a USA i Spojenými státy a některými členy Severoatlantické aliance. Pokud Západ představovaný Evropskou unií Turecko odmítne, může získat nového nepřítele. Pokud ho přijme a dokáže k němu přistupovat s citem pro jeho tradice a hodnoty, bude ho mít na své straně jako spojence, což je nesrovnatelně výhodnější. Vstoupí-li Turecko do Evropské unie a evropské země budou mít možnost  ho lépe poznat, snad se postupně změní také  úhel pohledu, kterým Evropa posuzuje vše neevropské a nejen neevropské. I nové členské země Evropské unie jsou leckdy vnímány jako země druhé kategorie a mnozí obyvatelé starých členských zemí je nevnímají příliš pozitivně.

Odpovědí na třetí otázku, co je příčinou obav z členství Turecka v Evropské unii jsem se zabýval v průběhu celé práce. Je to jednak historická zkušenost ze vztahů obou stran, strach z masového  přílivu levnější pracovní síly do Evropy, stupňující se odmítání imigrace do evropských zemí, obavy z růstu výdajů na nové členské země Unie  a  strach z příliš rychlého rozšiřování Evropské unie aniž by její občané měli dostatečnou časovou možnost sžít se navzájem, poznat se a pochopit, že k sobě patří. Již dnes dochází k tomu, že sociální systémy Evropské unie začínají být přetížené také v důsledku stárnutí obyvatelstva. 

Připravované reformy v oblasti sociální, zdravotní i důchodové vzbuzují vážné obavy u evropského obyvatelstva ze ztráty sociálních jistot a zhoršení životní úrovně. Představa přijetí Turecka, chudé země s vysokou porodností, tyto obavy u části evropské veřejnosti ještě prohlubuje. Obavy pramení také z toho, že Turecko bude druhou nejlidnatější zemí Evropské unie a to bude mít dopad na její rozhodování. Roční přírůstek tureckého obyvatelstva činí 1,5 %. 25  To  může znamenat, že v době vstupu do Unie bude možná nejlidnatější zemí. Porovnáme-li DPH  v roce  roce 2000, pak v Turecku činil  2967 dolarů na obyvatele, v Německu 22 791 dolarů na obyvatele.26  Turecko bude potřebovat značné dotace a strach vzbuzují i možné nároky na velké dotace do zemědělství. O změně zemědělské  politiky se uvažuje již dnes po vstupu deseti  nových zemí do Unie. 
25 ANGLISSOVÁ, S. : et.. al. Almanach vědomostí. 1. vydání Praha : 
       Readers Digest Výběr 2003, s. 251

26 Tamtéž, s. 251 a s. 235          

Také současná politická situace v islámských zemích a především projevy terorizmu vedou k obavám. Zdá se, že myšlenka multikulturní a multietnické společnosti není v některých vrstvách evropské společnosti příliš populární. Evropa se dnes snaží omezit přistěhovalectví a nemá chuť sbližovat se s jinými komunitami.

Otázkou jaké je postavení Turecka v dnešním světě a zda tato země potřebuje nutně členství v evropských strukturách jsem se snažil také zabývat do hloubky. Řekl bych, že vzhledem k cestě, kterou se vydaly muslimské  země, to je cesta modernizace bez převzetí západních hodnot, cesta hospodářského rozvoje při odmítání západních hodnot vede k jiné situaci pro Turecko, než v době Atatürka a jeho představy politiky Turecka. Je otázkou, zda je pro ně vstup do Unie tak výhodný. Nespojí-li Turecko svou budoucnost s evropskou civilizací a jejím hospodářstvím, nebude  muset změnit  svou civilizační identitu a může aspirovat, jak už bylo řečeno, na vůdce islámských zemí. Je možné, že velká část obyvatel země takovou cestu jen přivítá.

Ale už jsem mluvil o tom, že vstup Turecka do Unie může vést k rychlejšímu hospodářskému růstu a tím ke zvyšování životní úrovně obyvatelstva, k prohlubování demokratických reforem, ke zlepšení postavení národnostních menšin i práv žen. A to by nemělo být pro Turecko zanedbatelné. 

Závěrem bych chtěl zopakovat, že Evropská unie a Turecko mají ojedinělou historickou šanci dokázat světu, že křesťanské země a islámské země mohou žít spolu na základě plného respektu ke svým tradičním náboženským hodnotám i  tradicím v rovnoprávném politickém a hospodářském partnerství. Myslím si, že pro obě strany by bylo snadnější takové partnerství odmítnout, ale daleko těžší ho bude vytvořit. 
 
Pro obě strany by to však mělo mimořádný význam s celosvětovým dopadem. Zdá se totiž, že v současné době spíše převládá ve vztazích mezi civilizacemi soupeření a balancování na pokraji konfliktu, nikoli snaha o spolupráci a pochopení. Jak tato trvalá  snaha Západu a tím celé Evropské unie šířit své hodnoty do celého světa jako jediné a nezpochybnitelné, tak snaha islámu, chovat se ke křesťanské civilizaci jako ke slabší a upadající,  vede jedině k budoucím konfliktům. Jedinou cestou do budoucnosti je hledat to, co civilizace spojuje, společné cíle, zvyky, instituce, tradice. Vždyť křesťanské  i islámské náboženství má mnoho společného.  A Evropská unie společně s Tureckem nastoupí právě cestu hledání toho, co je spojuje.
2.7 Anketa k možnému  vstupu země do EU

V úvodu do své práce jsem uváděl údaje z průzkumu Eurobarometr, podle kterého se vstupem Turecka do Evropské unie souhlasí pouze 37 % Čechů. Připravil jsem si proto anketu na stejné téma, ale zajímalo mě nejen to, kolik procent mnou dotazovaných odmítne nebo bude souhlasit se vstupem Turecka do Unie, ale i to, jaké jsou příčiny souhlasu nebo nesouhlasu a jaký vliv na odpověď má vzdělání a věk dotazovaných. 

Ve skupině 120 lidí, kterým jsem předložil připravované otázky, byli rovnoměrně zastoupeni lidé  se základním vzděláním,  středním vzděláním bez maturity a vysokoškolským vzděláním . Jednalo se o lidi mezi 18 a 75 lety, které jsem rozdělil na skupiny 18 až 30 let, 30 až 50 let a skupinu nad 55 let.  Základní otázkou bylo:  
"Souhlasíte se vstupem Turecka do Evropské unie ?" 

Odpověď na danou otázku vyjadřuje tento graf.
-	ano                 26,6 %
-	spíše ano          7,7 %
-	ne                    40  %            
-	spíše ne          11,6 %
-	nezajímám se 14,1 %

Z grafu vyplývá, že pro vstup do Unie je pouze 34,3% což je o 2,7 % méně než uváděl Eurobaromatr. Překvapující je, že 14,1 % dotazovaných se nezajímá o otázku, která se týká všech zemí Unie a je důležitá pro každého. Vstup odmítá nebo spíše odmítá 51,6 % dotazovaných.
Dále mě zajímalo, zda odpovědi dotazovaných ovlivňuje věk a dosažené vzdělání. Odpovědi vyjadřuje tento graf.

- 18 až 30 let 43,9 %
- 30 až 55 let 34,1 %
-  nad 50 let  22 %

Podle věku podporují vstup Turecka do Unie především mladí lidé mezi 18 až 30 lety. Nejnižší podporu má přijetí této země do Evropské unie u lidí nad 55 let, přičemž s vyšším věkem se podpora vstupu ještě snižuje. Také odpověď  "Nezajímám se" dávali nejčastěji právě starší lidé, ale vyskytovala se i u lidí kolem 18 let.

V závislosti na vzdělání vypadají odpovědi takto:

- základní vzdělání			ano 20 %			ne 80 %
- střední bez maturity			ano 26,6 %			ne 73,4 %
- střední s maturitou			ano 50 %			ne 50 %
- vysokoškolské			ano 40 %			ne 60 %

Z výsledku je vidět, že podpora vstupu Turecka do Evropské unie roste s vyšším vzděláním, přičemž nejvyšší je u mladých lidí se středoškolským vzděláním. U lidí s vysokoškolským vzděláním podpora mírně klesá. Dále mě velmi zaujaly důvody tak vysokého počtu záporných odpovědí. Těm dotazovaným, kteří odpověděli nesouhlasím nebo spíše nesouhlasím, jsem předložil následující možnosti a požádal je, aby vybrali jednu z nich.  Jedná se o tyto možnosti.

1. Kulturní a civilizační odlišnost Turecka a evropských zemí je příliš velká  30,65 %.
2.Vstupem Turecka do EU může dojít k odlivu kapitálu z  Unie a k růstu
    nezaměstnanosti  24,1 %. 
3. Důsledkem přílivu Turků do Evropy dojde k růstu nezaměstnanosti a k poklesu 
    mezd  27,4 %.
4. Turecko bude odčerpávat příliš velké prostředky z rozpočtu EU a tím se sníží 
     podpora ostatním zemím 6,45 %. 
5. Posunutí hranic Unie k zemím Blízkého východu bude pro Evropu bezpečnostním
     rizikem 8,16 %.
6.  Příliv Turků povede k projevům terorismu 1,63 %. 
7. Může dojít k dalším projevům islámského rasismu 1,61 %. 

Z odpovědí vyplývá, že nejvíce dotazovaných odmítá vstup Turecka do EU z důvodu civilizační a kulturní odlišnosti Evropy a Turecka, které mnozí nepovažují za evropskou zemi. Značné obavy panují mezi dotazovanými z možného příchodu většího množství tureckého obyvatelstva do evropských zemí neboť by to mohlo vést k poklesu nezaměstnanosti a výše mezd, protože Turci by mohli být levnou pracovní silou. Mnozí dotazovaní vidí i možnost odchodu kapitálu za levnější pracovní silou přímo do Turecka, což by mělo stejné důsledky. Takové obavy provázejí každé rozšíření Unie. 

Také obyvatelé starých členských zemí měli a dosud mají velké  obavy z příchodu levnější  pracovní síly z nových  zemí a pracovní  trhy jsou otevírány  velmi  pomalu. A stejně se uvažuje i v případě Německa, což souvisí se značnou existenční nejistotou lidí v době globalizace. Ovšem možnost nárůstu rasismu zaměřeného proti Turkům vidí jen nepatrná část účastníků mé ankety. To považuji za velmi dobré. Stejně nevelké množství dotazovaných spojuje Turky s islámským terorizmem. Obavy z posunutí hranic Evropské unie k nepříliš stabilní oblasti Blízkého východu považuje za vážné jen menší skupina účastníků ankety. V další části svého průzkumu jsem se zaměřil na skupinu, která se vyslovila pro přijetí Turecka do evropských struktur. Opět jsem předložil řadu možností a požádal je o vyjádření se kterou z těchto možností by se nejspíše ztotožnili. Jedná se o následující výroky.

1. Vstup Turecka do EU povede k většímu porozumění mezi oběma stranami 24,4 %.
2. Prohloubí se možnost hlubšího poznání  Turecka a jeho kultury 29,6 %. 
3. Dojde k oboustranně prospěšné spolupráci 21,65 %. 
4. Sníží se vnímání islámu jako Evropě nepřátelského náboženství 2,4 %. 
5. Posunutím hranic EU se zvýší bezpečnost Evropy 2,4 %.
6. Vstupem do EU se zlepší dodržování lidských práv v této zemi a zlepší se postavení
    menšin 12,2 %. 
7. Zlepší se postavení Turků, kteří pracují v zemích EU 7,35 %. 

V této části ankety byla vůbec nejlépe hodnocena možnost hlubšího poznání Turecka a  jeho kultury a možnost většího porozumění mezi odlišnými civilizacemi, aniž by se však snížilo vnímání islámu jako možného nebezpečí pro evropskou civilizaci. Větší počet dotazovaných sis také uvědomuje kladný vliv přijetí na hospodářskou a sociální situaci Turecka. I tato skupina, podle počtu odpovědí, vidí zřejmě ve vstupu této země určité bezpečnostní riziko.

Dále jsem se v anketě zajímal o to, kdy by mělo být Turecko přijato do Unie,  co dotazovaní vnímají jako největší překážku brzkého ukončení přístupových jednání. Na otázku, zda by vstup Turecka do Unie připadal v úvahu za
5 až 10 let					38 %
10 až 15 let					55 %
více než 15 let	                   			  7 %
jsem dostal tyto odpovědi.

K otázce, „Co vnímáte jako největší překážku brzkého vstupu Turecka do Unie?“,  jsem nabídl tyto možnosti.

1.	Nedostatek demokracie v Turecku 29,26 %.
2.	Nevyřešené postavení menšin 14,63 %. 
3.	Příliš rozdílná hospodářská úroveň Turecka a zemí EU 48,81 %.  
4.	Nevyřešené vztahy mezi Tureckem a Kyprem 4,87 %. 
5.	Nerovnoprávné postavení žen 2,43 %. 

Podle výsledků soudím, že i ve skupině, která souhlasí s přijetím Turecka do Unie, je rozhodujícím kritériem hospodářská úroveň této země. V pozadí této odpovědi budou zřejmě obavy, že proti EU chudé Turecko bude pro rychle se rozšiřující Unii určitou zátěží. Co nejvyšší dosažená hospodářská úroveň turecké republiky bude velkým přínosem pro hospodářskou a politickou situaci v celé Evropě. S tím zřejmě souvisí i to, že většina dotazovaných předpokládá ještě dlouhou dobu pro přijetí Turecka. Vysoké procento dotazovaných se domnívá, že demokracie a postavení menšin v Turecku není dosud na takové úrovni, aby to umožnilo bezproblémové přijetí do Unie. Tyto názory v podstatě odpovídají i názorům politologů vyjadřovaných v tisku, kteří se domnívají, že přístupová jednání mohou trvat minimálně deset let, ale i více než patnáct let. Překvapilo mě, jak málo lidí si uvědomuje nerovnoprávné postavení žen v turecké společnosti. Ale tomuto tématu se nevěnuje mnoho pozornosti ani v médiích, pokud se mluví o Turecku.

3.Závěr

3.	1 Vyhodnocení ankety 

Na závěr práce bych se chtěl hlouběji věnovat výsledkům ankety, i když jsem se k získaným výsledkům vyjadřoval stručně u každé otázky. Zjistil jsem, že v této anketě souhlasí s přijetím Turecka do Evropské unie  34,3 %,   což je o 2,7 % méně než je údaj Eurobarometru. Nejčastěji souhlasili mladí lidé mezi 18-ti až 30-ti lety se středoškolským vzděláním s maturitou nebo s vysokoškolským vzděláním. Domnívám se, že vysoce nadprůměrné procento kladných odpovědí v této skupině souvisí s tím, že mladí lidé se středním a vyšším vzděláním mají zřejmě více informací a málo předsudků vůči Turkům. Vzhledem k vysoké zaměstnanosti mají asi i nejméně obav z možných negativních dopadů do hospodářské a sociální sféry, které by mohlo přijetí Turecka do EU přinést. Myslím, že tato skupina se bude vyznačovat vyšší tolerancí k lidem z jiného civilizačního okruhu zejména na základě svých životních zkušeností, pracovních kontaktů a osobních poznatků získaných cestováním. 

Nejvíce odmítavých odpovědí bylo ve skupině lidí, kteří mají jen základní vzdělání a vzdělání střední bez maturity. Téměř shodné výsledky jsou ve skupině lidí starších 55 let, u kterých dosažené vzdělání nehrálo žádnou významnější roli. Nejvíce lidí nepovažuje Turecko za  evropskou zemi a další mají strach ze zhoršení hospodářské a sociální situace, pokud by došlo k velkému přílivu tureckých občanů do zemí Unie, tedy i k nám. Kromě toho se výrazně zvyšuje strach z odchodu kapitálu za levnější pracovní silou do Turecka. 

Za těmito obavami se podle mého názoru skrývá určitá existenční nejistota, která více provází výše uvedení skupiny. U starších lidí všech stupňů vzdělání pak hraje roli možná i to, že tito lidé prožili značnou část svého života ve společnosti, která byla daleko více izolovaná od vztahů s lidmi  z odlišných civilizačních  a kulturních okruhů. Samotná česká společnost je podle mého mínění značně konzervativní a opatrná v přijímání cizinců, což se nejvíce projevuje právě u starší generace.

I ti, kteří souhlasí se vstupem Turecka do Unie, se domnívají, že otázka vstupu není krátkodobou záležitostí,  protože řada problému čeká na své vyřešení. 55 % dotazovaných se domnívá, že k jejich vyřešení bude třeba nejméně  10 až 15 let. V čem vidí odpovídající největší problémy vyplývá z tabulky a již jsem o tom mluvil.

V závěru práce bych chtěl vyjádřit svůj vlastní názor na výsledky ankety. Souhlas 37 % Čechů se vstupem Turecka do Evropské unie se mi zdá dosti nízký. Předpokládal jsem více jak 40 % kladných odpovědí. Získaným výsledkem jsem byl poněkud překvapen. Při zadávání otázek jsem u části dotazovaných zjistil, že problém přijetí Turecka do Unie vnímají, jako by se jich osobně příliš netýkal, jako bychom i my nebyli členy Evropské unie. Z toho může pramenit i vysoký počet záporných odpovědí. Překvapilo mě také, že velké procento lidí se zajímá hlavně o hospodářské a sociální dopady připojení Turecka k Unii. Velmi málo lidí se však zajímalo o politické dopady možného rozšíření Unie o tuto zemi, to je posunutí Evropské unie do oblasti, kde probíhá řada konfliktů a mohou vzniknout další, ke kterým bude muset Unie zaujmout stanovisko. Zřejmě oblast Blízkého východu se zdá nám Čechům dosti vzdálená. Dosti mladých lidí má alespoň určitou představu o postavení tureckých menšin a turecké demokracie, která je omezena postavením armády v zemi, ale daleko více lidí se o vnitřní poměry Turecka a jeho politiku nezajímá. I zde se projevuje, že si mnoho lidí neuvědomuje, že Evropská unie a její problémy jsou záležitostí nás všech. Nebylo pro mě překvapením, že více byli pro vstup Turecka do Unie mladí lidé. Zřejmě se zde projevuje  vliv školního vzdělání  a životních zkušeností. Starší lidé mají často více znalostí celé problematiky, ale rozšiřování Unie, nejen o Turecko, se jim nezdá příliš vhodné, zřejmě i  k jeho rychlosti.

Myslím si, že bychom se měli daleko více zajímat o záležitosti Evropské unie, abychom mohli rozhodovat na základě znalostí a faktů, nikoliv jen pocitů. V tom mohou hrát roli i školy a dostatečné informace sdělovacích prostředků. Vzhledem k tomu, že jsem delší dobu soustavně  sledoval denní tisk a hledal další podrobnější   informace a prameny  o Turecku, řekl bych, že jsou poměrně  velmi řídké a stručné. Tomu, kdo čte například jen  jedny noviny nebo sleduje tisk jenom příležitostně, mohou i uniknout.

3. 2 Přínos práce a možnosti jejího dalšího využití 
Práce, kterou jsem se zabýval, mě velmi zaujala. Dozvěděl jsem se řadu nových informací o dnešním světě protože i já jsem se o mnoho důležitých otázek zajímal jenom částečně nebo povrchněji. Pro mě měla moje bakalářská práce přínos v tom, že jsem si ujasnil řadu problémů a otázek,  které se týkají nejenom samotné  Evropské unie  a Turecka. O problematiku rozšiřování Unie se budu zajímat i nadále a studium různých materiálů mě přesvědčilo, jak velký význam toto rozšiřování má přes všechny problémy, které ho doprovázejí.

Myslím, že přínosem této mé práce je i to, že jsem se pokusil zachytit a dokumentovat  názory lidí z mého okolí. Je jasné, že přístupová jednání obou stran budou pokračovat zřejmě dlouhou dobu. Mnohé sporné problémy budou vyřešeny, jiné se mohou objevit. Určitě se budou měnit i názory lidí na otázku rozšíření Evropské unie o Turecko. Já  jsem se ve své práci věnoval situaci do roku 2007. Pokud se bude za určitou dobu někdo další věnovat stejné problematice, doufám, že by mu i tato práce mohla přinést některé podněty. Určitě by bylo velmi zajímavé zjistit, zda a jak se budou měnit názory lidí na vstup Turecka do evropských struktur v dalších letech a provést 
srovnání s mými výsledky. 

Přínos své práce vidím v tom, že jsem se snažil na problematiku vstupu Turecka do Unie podívat co  nejkomplexněji a z různých hledisek. Pokud sledujeme denní tisk, vidíme, že se často zaměřuje pouze na některou otázku z této dosti široké a složité problematiky. Také v odborných publikacích najdeme spíše poznatky o určitých částech celého problému. Snažil jsem se vycházet z historických základů evropsko-tureckých vztahů. Zabýval jsem se dnešním geopolitickým významem Turecka a vzájemnými politickými vztahy této země a Evropské unie do konce roku 2006. Doufám, že jsem podal co nejširší výklad celé problematiky, na který bude možno navazovat v jiných pracích s touto problematikou. 

ABSTRAKT
Petr, Jiří : Turecko a Evropská unie. České Budějovice 2007. Bakalářská práce. Vysoká škola evropských a regionálních studií o. p. s.
Vedoucí práce JUDr. Rudolf Hrubý.

Klíčové pojmy: 
Arménská menšina, asimilace menšin, Ataturk (Mustafa Kemal), Balkán, bezpečnost zemí Evropské unie, Blízký východ, bulharsko-turecké vztahy, civilizační identita, členské země EU, demokratizace turecké společnosti, emigrace, Evropský parlament, evropský trh, Evropská unie, genocida Arménů, geografická poloha Turecka, geopolitický význam Turecka, hospodářské vztahy EU a Turecka, imigrace, islám, islamizace společnosti, islámský fundamentalismus, křesťanství, kulturní hodnoty, kurdská menšina, Kyperská (řecká republika), muslimové, občanská válka na Balkáně, ohrožení sociálních jistot, Osmanská říše, práva národnostních menšin, přístupová jednání, sekularizace turecké společnosti, Severoatlantická aliance (NATO), Severokyperská turecká republika, sociální jistoty, sociální politika, terorizmus, USA, vnitřní politika Turecka, zahraniční politika EU a Turecka, zakavkazské republiky, změna civilizační identity.

	Práce se zabývá problematikou možnosti vstupu Turecka do Evropské unie, jeho současným i budoucím geopolitickým postavením v Evropě. Jako určující se jeví geografická poloha Turecka a jeho ekonomická vyspělost, což  určuje jeho geopolitický význam v Evropě, ale také v sousedních, především islámských zemích. Jeho postavení vychází z historických vztahů, které se utvářely po několik století. Současné postavení Turecka v Evropě je zatěžováno zejména otázkou rozděleného Kypru. Nedořešený zůstává vztah Turecka k národnostním menšinám. Jedná se o kurdskou otázku a vztah ke genocidě vůči arménské menšině, ke které došlo za l. světové války.	Pro vstup do Evropské unie zůstává limitujícím faktorem celková hospodářská úroveň země ve srovnání s členskými státy Unie a celkové pojetí lidských práv zejména ve vztahu k národnostním menšinám. Situaci komplikuje také úloha armády v životě země a vztahy se sousedními zeměmi. Jde také o otázku vnímání Turecka ostatními členy EU a možnými dopady jeho vstupu.  
V závěru práce se zabývám výsledky ankety k možnému vstupu Turecka do Unie, jeho dopady a vyhodnocením. Otázka přijetí je podmíněna zkušenostmi a dosažnou úrovní vzdělání respodentů.  
ABSTRACT
PETR, J.  Turkey and the Eurepean Union :  Bachelor´s thesis. České Budějovice : College of European and Regional Studies, o.p.s. , 2007. 60. s.  Head of the thesis is JUDr. R. Hrubý.

KEY WORDS
Armenian minority, assimilation of minorities, Ataturk (Mustafa Kemal), Balkan Peninsula,safety of the EU countries, the Near East, Bulgarian-Turkish relationships, identity of civilization, members of the EU, democratization of Turkish society, emigration, European Union, European Parliament, European market, genocide of the Armenians, geographic location  of Turkey, geopolitical importance of Turkey, economic relationships between Turkey and the EU, immigration, Islam, Islamization of society, Islamic fundamentalism, Christianyity, clutural values, Kurd minority, Cyprian (Gerek) Republic, Muslims, civil war on Balkan Peninsula, endanger of social securities, Osmam Empire, rights of national minorities, accession dealings, Cyprus division,  split country, Grek-Turkish relationships, secularization of Turkish society, North Atlantic Treaty Organization (NATO), North Cyprian Turkish Republic, social politics, social securities , terrorism, the USA, Turkish internal, politics, foreign politics of the EU and Turkey, Caucasisan republics, change of identity of civilization. 
 
Thesis deal with relations ships beetven the EU and Turkey. Historic relationships stem from historic experience concerning the Osman Empire. The Turks have always been afraid of adjoining countries Bulgaria and Greece, which is empowered by rising numbers of Turks living nearby borders. The typical example of such development is the Kosovo.Greek-Turkish relationships have been strngly affected by so called Cyprus problem – dividing Cyprus Island into two parts, the Greek one and the Turkish one. Speaking about the Turks´relationships with minorities, there is a historic problem of the genocide of the  Armenians which the Turks have not yet coped up with  and a problem of the Curd minority. The Armenians are still considered to be the Turks´ enemies because they used to fight on their enemy’s side. The rights of the Curd minority are pernamently oppressed. 
Considering economic and political situation of Turkey we admit that it can be considered to be a regional power-leader. There is an Islamic revival again. The Turks lack the appreciation among the EU members because they want to keep their own traditions and do not want to put up with the western  culture vhich could dominate their lives. Such tendencies can be observed in media, too.
Speaking about Turkey´s accessing the EU we have to speak about Turkey as a part of a politically and economically united Eurpe where Turkey being a country belonging to another civilization sphere could meet lots of problems. Generally, the atmosphere in the EU is not good  enough for Turkey to become a member. 
What are the pofits connected with Turkeyˇs accessing the EU for present members on one hand and for Turkey on the other hand ? Does Turkey really need to become a member republic after World War I because the Osman Empire broke up. Army was a means to the development of the country and it was quite unusual in Erurope. The importance of Turkey rose afterWorld  War II vhen Turkey became a NATO member. The main reason for Turkeyś accessing was its border wiht former Soviet Union and with Ilamic countries. Thus its geopolitical importance rose damatically. Turkey became a „Nato island“ among soicialistic and Islamic coutries. 
So what are the main pros the main pros and cons of Turkeyś accessinng the EU ?The main problem is another civilization sphere and other life values prerference. The feeling of togetherness based on religious thoughts is empowered. An economic cooperation wiht the EU is possible if  considerable development is observed. Improving life standards as well as support of   majority of people are needed at the same time. 
Survey – most informanst refuse the accession of Turkey because of its civilization and cultural differences. 

Citace
1Klaus vyzval Turecko žádat jen o plné členství v Evropské unii.
  Právo, 19. duben 2006, roč. 16, č. 92, s. 1 a 14
2Turecko učinilo půlkrok na cestě do Unie. Právo, 16. červen 2006, roč. 16, č. 140, s. 16
3 Tamtéž
4 V rozhovorech s Ankarou přibudou další překážky. Právo, 16. červen 2006, 
   roč. 16, č. 148, s. 16
5 EP podpořil kritiku Turecka. Právo, 28. září 2006, ročník 16, č. 228, s. 8
6 Jednání s Tureckem zablokováno kvůli Kypru.Právo,28. listopad, roč.16, č.276, s.1 a 8
7 Tamtéž
8 HRUŠKA, B.: Turecko chce v kauze Kypr vrátit do hry Spojené národy. 
  Právo, 1. prosinec 2006, roč. 16, č. 279, s.  9
9  ŠROM, F.: Národnostní vztahy a jednání Turecka o vstupu do EU.
   Halo noviny, 30.leden 2006, roč. 16, č. 25, s. 11
10  TUREČEK , B.: I masakry Arménů zasluhují spíš odborný než politický metr. 
    Právo, 14. říjen 2006, č. 240, s. 8
11 GROHOVÁ, J. :  Turecko: teror útočí na turisty. Mladá fronta dnes, 29. srpen 2006, 
    roč. 17, č. 200, s. A 11
12 BATEMAN, G., EGANOVÁ, V. :  Zeměpis světa, Columbus ve spolupráci
   s Knižním klubem, 1. vydání Praha, s. 384
13 GROHOVÁ, J. : Turecko: teror útočí na turisty. Mladá fronta dnes, 29. srpen 2006, 
   roč. 17, č. 200, s. A 11
 14 ZAVADIL, P. :  Zakomplexovaný a ponižovaný Orient. 
   Lidové noviny, 16. září 2006, č. 96, příloha Orientace, s. III
15 HUNTINGTON, S. P. : Střet civilizací, l. vyd. Praha: Rybka publishers, 2001, s. 17
16 Zabil sestru, aby rodině uchoval čest. Mladá fronta dnes, 14. červen 2006, 
   roč. 17, č. 138, s. 136
17 Jsme uprostřed bitvy myšlenek. Lidovné noviny, 12. květen 2006, č. 110, s. 11
18 HANÁK, J. : Všichni jsme Dánové, Právo, 10. únor 2006, roč. 16, č. 35, s. 9
19 ROKOS,M. : Papež  chce navštívit mešitu,Lidové noviny, 27.listopad 2006, č. 36, s. 9
20 HUNTINGTON, S. P. : Střet civilizací . 1. vydání, Praha, Rybka Publishers 2001, s. 156
21 JOHN MAJOR, rozhovor pro  Právo. Právo, 19. červenec 2006, roč. 16, č. 279, s. 9
22 HRUŠKA, B. : Turecko chce v kauze Kypru vrátit do hry Spojené národy. 
   Právo, l. prosinec 2006, roč. 16, č. 279, s. 9
23 Klaus vyzval Turecko žádat jen o plné členství v EU. Právo, 19. duben 2006, 
   roč. 16, č. 92, s. l a 14
24 Rasisté zabili poslance Kurda. Právo, 22. červen, roč. 16, č. 145, s. 8
25  ANGLISSOVÁ, S. : et.. al. Almanach vědomostí. 1. vydání Praha : Readers Digest Výběr 2003, s. 251
26 Tamtéž, s. 251 a s. 235

Seznam  literatury

ANGLISSOVÁ, S.: Almanach vědomostí, 1. vyd., Praha: Reader-s Digest Výběr, spol. s r.o. , 2003, s. 640. ISBN 80-86196-63-1
BAAR, V.: Národy na pravu 21. století. Emancipace nebo nacionalismus, 1. vyd., Ostrava: Ostravská universita v Šenově u Ostravy, Thalia, 2002, s.415
BATEMAN, G., EGANOVÁ, V.:  Zeměpis světa. Encyklopedie, l. vyd., Praha: C olumbus ve spolupráce s Knižním klubem, 1995, s. 512
BĚLINA, P., FIEDLER, J.:Dějiny evropské civilizace II, 1.vyd., Praha: Paseka, 1995, s. 317
ČORNEJ, P., ČORNEJOVÁ, I., Dějiny evropské civilizace I, l. vyd., Praha: Paseka, 1995, s. 372
FIALKOV, A. B., Etnické čistky, l. vyd., Praha: Práh, 2003, s. 327
HUNTINGTON, S. P., Střet civilizací , 1. vyd., Praha: Rybka publishers, 2001, s. 415
CHARVÁT, J., Světové dějiny, 11 vyd., Praha: Státní pedagogické nakladatelství, 1967, s. 579
ŠROM, F., Národní vztahy a jednání Turecka o vstupu do Evropské unie, Halo noviny , leden 2006, roč. 16., č. 25, s. 11
VOLNÝ, Z. a kol., Toulky minulostí světa, 1. vyd., Praha: Via facti, 2004, s. 222. ISBN 80-239-2993-3
WEITHMANN, M. V.,  Balkán. 2000 let mezi Východem a Západem, l. vyd., Praha: Vyšehrad, spol. s r.o. 1996, s. 431. ISBN 80-7021-199-7