VYSOKÁ ŠKOLA EVROPSKÝCH A REGIONÁLNÍCH
STUDIÍ, O. P. S., ČESKÉ BUDĚJOVICE

BAKALÁŘSKÁ PRÁCE

Postavení obviněného v přípravném řízení

Autor práce: Michal Winter
Studijní obor: Bezpečnostně právní studia ve veřejné správě
Forma studia: kombinované studium
Vedoucí práce: JUDr. Fišerová Soňa
Katedra: Katedra právních oborů a bezpečnostních studií

2008

Prohlašuji, že jsem bakalářskou práci vypracoval/a samostatně s využitím uvedených pramenů a literatury.
Souhlasím, aby práce byla uložena v knihovně Vysoké školy evropských a regionálních studií v Českých Budějovicích a zpřístupněna ke studijním účelům.

autor bakalářské práce: Michal Winter

OBSAH
Úvod
1.	Přípravné řízení a zkrácené přípravné řízení
1.1.	Přípravné řízení
1.2.	Zkrácené přípravné řízení
2.	Obviněný v trestním řízení
2.1.	Postavení obviněného v trestním řízení
2.2.	Zahájení trestního stíhání
2.3.	Práva obviněného v trestním řízení
2.4.	Právo obviněného na obhajobu
2.4.1.	Nutná obhajoba obviněného
2.4.2.	Práva vykonávána ve prospěch obviněného třetími osobami
2.5.	Obviněný a důkazy v trestním řízení
2.5.1.	Výslech obviněného
2.6.	Vyšetřování
2.6.1.	Postavení obviněného ve vyšetřovacích úkonech
2.6.2.	Skončení vyšetřování, prostudování spisů obviněným
3.	Vazba
3.1.1.	Důvody vazby
3.1.2.	Možnosti nahrazení vazby
3.1.3.	Obviněný a opravné prostředky
4.	Postavení mladistvých obviněných
4.1.1.	Zajišťovací úkony ve vztahu k mladistvému
4.1.2.	Opravné prostředky
Závěr
Seznam použité literatury
Seznam zkratek
Abstrakt
ABSTRACT
Úvod
Postavení obviněného v trestním řízení je jedno z nejdůležitějších témat v trestním řízení. Rozsah právních norem, které řeší postavení obviněného v trestním řízení, je poměrně velký, přičemž tyto právní normy navazují na Listinu základních práv a svobod, Trestní řád a další mezinárodní smlouvy. Soudní praxe, která navazuje na tyto normy svými judikaturami, je taktéž rozsáhlá.  Problematika postavení obviněného v trestním řízení je rozsáhlá vzhledem k tomu, že na obviněného se nahlíží v průběhu řízení jako na nevinného, pokud mu nebyla vina vyslovena pravomocným rozhodnutím soudu. Tato zásada obsahuje požadavek na vinu a lze z ní odvodit důležité pravidlo „in dubio pro reo“ (v pochybnostech ve prospěch viníka).
Bakalářskou prací jsem se snažil podat alespoň rámcový výklad k problematice obviněného v trestním řízení od prvotních neodkladných a neopakovatelných úkonů po podání obžaloby státním zástupcem z hlediska platné právní úpravy a judikatury. Soustředil jsem se zejména na vymezení pojmu obviněný a podezřelý, vymezení práva obviněného v průběhu trestního řízení, jeho obhajobu a v závěru práce jsem se částečně věnoval obviněným mladistvým. Cílem této práce je zhodnocení práva obviněného v trestním řízení z hlediska právních norem České republiky. Tomuto zhodnocení předchází vymezení pojmů používaných v trestním řízení, pro pochopení institutů používaných v trestním řízení. Nejobsáhlejší část této práce je věnována právům obviněného, obhajobě obviněného a vazbě obviněného, vzhledem k tomu, že obvinění z trestného činu je závažným zásahem do života každé osoby a svým způsobem často ovlivňuje život člověka. 
Tato bakalářská práce nemůže podat vyčerpávající výklad o postavení obviněného v přípravném řízení, s ohledem na limitovaný rozsah práce, protože úplnou analýzou právní úpravy trestního řízení ve vztahu k obviněnému by tato práce ve velké míře překročila stanovený rozsah. Z tohoto důvodu se v práci nezaobírám problematikou zásahu do majetkových práv obviněného (toto téma by si zasluhovalo pozornost v samostatné monografii), postavení mladistvého obviněného a podezřelého v zkráceném přípravném řízení se věnuji jen okrajově.
1.	Přípravné řízení a zkrácené přípravné řízení
1.1.	Přípravné řízení
Pojmem přípravné řízení dle ustanovení §12 odst. 10 TrŘ se rozumí řízení podle trestního řádu. Přípravné řízení trestní tedy zahrnuje postup před zahájením trestního řízení, provedení neodkladných a neopakovatelných úkonů, postup od zahájení trestního stíhání do ukončení vyšetřování, včetně rozhodnutí v přípravném řízení, až do podání obžaloby k soudu. 
Účelem přípravného řízení je zjistit trestné činy a odhalit jejich pachatele, zajistit provedení neodkladných, neopakovatelných úkonů a vyhledat důkazy, jež jsou nezbytné pro rozhodnutí státního zástupce o tom, zda podá obžalobu, nebo učiní jiné rozhodnutí ve věci.
Trestní řízení je nutno vnímat jako širší pojem, kterým se označuje veškerý proces upravený trestním řádem. Tímto širším pojmem rozumíme úkony, které nelze zahrnout pod trestní stíhání, jako je například objasňování a prověřování skutečností důvodně nasvědčujících tomu, že byl spáchán trestný čin. Toto prověření probíhá na základě vlastních poznatků policejních orgánů, trestního oznámení nebo ostatních podnětů k trestnímu stíhání. Prověřování a objasňování skutečnostní nasvědčujících tomu, že byl spáchán trestný čin, předchází zcela neformální fáze, která ještě není trestním řízením podle trestního řádu.  V této neformální fázi provádí policejní orgán potřebná šetření a opatření směřující k zjištění pachatele a toto šetření odděluje další fázi řízení, která se zahajuje sepsáním záznamu o zahájení úkonů trestního řízení, v níž policejní orgán prověřuje tyto odhalené neformální skutečnosti. Prověřování těchto skutečností se již vede podle trestního řádu, neboť již jde o úkony trestního řízení (§158-159b TrŘ). Zároveň se v této fázi opatřují potřebné podklady, nezbytná vysvětlení, zajišťují se stopy trestného činu a další důkazy, u nichž hrozí nebezpečí jejich zmaření, zničení nebo ztráty (§ 158 odst. 3, § 158a TrŘ).
Pro trestní proces má patrně největší význam zásada presumpce neviny. Je jednou ze základních zásad trestního řízení. Je také obsažena ve všech mezinárodních dokumentech i Listině základních práv a svobod. Presumpce neviny znamená, že každý, kdo je obviněn z trestného činu, se považuje za nevinného, dokud není zákonným postupem dokázána jeho vina ve veřejném projednávání, při kterém měl zajištěny všechny možnosti obhajoby. Listina základních práv a svobod vyjadřuje tuto zásadu v čl. 40 odst. 2: „Každý, proti němuž je vedeno trestní řízení, je považován za nevinného, pokud pravomocným odsuzujícím rozsudkem soudu nebyla jeho vina vyslovena.“
Přípravné řízení začíná sepsáním záznamu o zahájení úkonů trestního řízení nebo provedením neodkladných a neopakovatelných úkonů, které mu bezprostředně předcházejí, nebyly-li tyto úkony provedeny od zahájení trestního stíhání. Neodkladným úkonem rozumíme takový, který vzhledem k zmaření, zničení nebo ztrátě nesnese odkladu, než bude zahájeno trestní stíhání. Neopakovatelným úkonem rozumíme takový úkon, který nebude možno provést před soudem. (§ 160 odst. 4 TrŘ). Proto se provedení neodkladných a neopakovatelných úkonů považuje za okamžik zahájení přípravného řízení. Smyslem záznamu o zahájení úkonů trestního řízení je: 
a)	vymezení počátku přípravného řízení a tím i celého trestního řízení,
b)	informace státnímu zástupci, který tímto okamžikem může vykonávat dozor v přípravném řízení podle § 174 TrŘ, neboť doručením záznamu se dozví o tom, že v dané věci probíhají úkony trestního řízení.
Zahájení úkonů trestního řízení ještě nevede k trestnímu řízení vůči konkrétní osobě, s ohledem na ranou fázi trestního řízení, v této fázi policejní orgán náležitě vymezí daný skutek. Hrozí-li nebezpečí z prodlení, policejní orgán záznam o zahájení úkonů trestního řízení sepíše po provedení potřebných neodkladných a neopakovatelných úkonů. Neodkladnými úkony mohou být zejména úkony uvedené v § 158 odst. 3 písm. d) až f) TrŘ (snímání daktyloskopických otisků, ohledání místa činu apod.). Neopakovatelnými úkony jsou úkony směřující k osobám, které mohou být v době bezprostředně následující po předpokládaném provedení úkonu pro orgány činné v trestním řízení nedosažitelné, např. cizince, který odjíždějí do zahraničí a již se do České republiky nevrátí. V takovémto případě policejní orgán vyslechne svědka za účasti soudce. „Soudce v takovém případě odpovídá za zákonnost provedení úkonu a k tomuto cíli může do průběhu úkonu zasahovat. Soudci však nepřísluší přezkoumávat závěr státního zástupce o tom, že úkon je podle zákona neodkladný nebo neopakovatelný (§ 158a TrŘ )“. 
Přípravné řízení končí podáním obžaloby (§ 176 TrŘ), pravomocným usnesením o postoupení věci jinému orgánu, zastavením trestního stíhání nebo právní mocí o schválení narovnání, popř. právní mocí rozhodnutí o osvědčení u podmíněného zastavení trestního stíhání. „Po novele provedené zákonem č. 265/2001, která zásadně změnila vymezení přípravného řízení, již podle dikce § 12 odst. 10 TrŘ přípravné řízení nekončí právní moci usnesení o přerušení trestního stíhání. Zákonodárce zde vyjádřil mezitímní povahu rozhodnutí o přerušení trestního stíhání, kdy je předpokládáno, že po odpadnutí překážky bude v trestním stíhání pokračováno, což je vyjádřeno v § 173 odst. 2 TrŘ, je třeba k zabezpečení úspěšného provedení trestního stíhání, a pomine-li důvod přerušení, státní zástupce rozhodne, že se v trestním stíhání pokračuje“.   Nejčastějším rozhodnutím, kterým končí přípravné řízení, je podání obžaloby. Státní zástupce podá obžalobu jen tehdy, jestliže výsledky vyšetřování dostatečně odůvodňují postavení obviněného před soud. O podání obžaloby se vyrozumí obviněný a jeho obhájce, jakož i poškozený. Obžaloba může být podána jen pro skutek, pro který bylo usnesením trestní stíhání zahájeno. 
Zahájení úkonů trestního řízení
V záznamu o zahájení úkonů trestního řízení uvede policejní orgán skutkové okolnosti, pro které řízení zahajuje, a způsob, jakým se o nich dozvěděl. O prověřování těchto skutečností již musí policejní orgán vyrozumět státního zástupce, který má v této fázi oprávnění podle §157 odst. 2 TrŘ.
Z tohoto vyplývá, že pokud hovoříme o „neformální fází, která není trestním řízením podle trestního řádu“, nemá se na mysli postup podle ustanovení § 158 odst. 1 TrŘ, který je vázán učiněním závěru o podezření ze spáchání trestného činu, kdy je policejní orgán povinen učinit všechna potřebná šetření k odhalení skutečnosti nasvědčující tomu, že byl spáchán trestný čin, a směřující k odhalení jeho pachatele. Tato šetření policejní orgán provádí zásadně již po sepsání záznamu o zahájení úkonů trestního řízení podle § 158 odst. 3 TrŘ, ale důvodová zpráva zde směřuje ještě do fáze podle § 158 odst. 1 TrŘ, kde policie zpravidla na základě zákona č. 283/1991 Sb., o Policii České republiky, ve znění pozdějších předpisů a navazujících podzákonných předpisů odhaluje první poznatky o možné trestné činnosti. Usnesením o zahájení trestního stíhání (§ 160 TrŘ) počíná trestní stíhání, jímž je určité osobě, u které je odůvodněn závěr, že spáchala trestný čin, sdělováno obvinění. 
Proti usnesení o zahájení trestního stíhání je přípustná stížnost. Jde o právo konkrétní obviněné osoby napadnout řádným opravným prostředkem usnesení o zahájení trestního stíhání, o němž je příslušný orgán v řádném opravném řízení povinen předepsaným způsobem rozhodnout.  Ustanovení § 160 odst. 7 TrŘ zaručuje obviněnému zákonnou možnost domoci se jak přezkoumání, tak i zrušení nezákonného nebo neodůvodněného rozhodnutí o zahájení trestního stíhání. Usnesením o zahájení trestního stíhání je stanoven počátek druhé fáze přípravného řízení, kterou je vyšetřování. Vyšetřování je úsek řízení od zahájení trestního stíhání do podání obžaloby, postoupení věci jinému orgánu nebo zastavení trestního stíhání včetně schválení narovnání.
1.2.	Zkrácené přípravné řízení
Zvláštní formou přípravného řízení je zkrácené přípravné řízení. Zkrácené přípravné řízení celé probíhá v rámci postupu před zahájením trestního stíhání, jeho hlavním účelem je rozhodnutí, zda bude vůči podezřelému podán státním zástupcem návrh na potrestání k soudu, jímž se trestní stíhání zahajuje; jinak může státní zástupce také usnesení odložit nebo odevzdat věc, pokud není zkrácené přípravné řízení skončeno ve lhůtě uvedené v § 179b odst. 4 TrŘ, může státní zástupce mimo prodloužení lhůty nejvýše o dalších 10 dní také nařídit policejnímu orgánu, aby zahájil trestní stíhání. Státní zástupce takto postupuje vždy, je-li dán některý z důvodů uvedených v § 179 odst. 1 TrŘ (pokud je dán důvod vazby a nejsou splněny podmínky pro předání zadrženého podezřelého spolu s návrhem na potrestání soudu nebo jsou dány důvody pro konání společného řízení o dvou či více trestných činech, a alespoň o jednom z nich je třeba konat vyšetřování). „Počátek zkráceného přípravného řízení nemůže logicky nikdy nastat zahájením trestního stíhání dle § 160 odst. 1 TrŘ. Neobsahuje stádium vyšetřování, ale pouze stádium objasňování a prověřování skutečností nasvědčující tomu, že byl spáchán trestný čin. Osoba, proti které se vede trestní stíhání je nazývána podezřelým, nikoli obviněným a této je tedy pouze sdělováno podezření, ve zkráceném přípravném řízení nedochází k zahajování trestního stíhání, neboť účinky zahájení trestního stíhání nastávají až doručením návrhu na potrestání soudu“. 
Zkrácené přípravné řízení se koná o trestných činech, o nichž přísluší konat řízení v prvním stupni okresnímu soudu a na které zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice nepřevyšuje tři léta, jestliže: 
a)	podezřelý byl přistižen při činu nebo bezprostředně poté,
b)	 v průběhu prověřování trestního oznámení nebo jiného podnětu k trestnímu stíhání byly zjištěny skutečnosti jinak odůvodňující zahájení trestního stíhání a lze očekávat, že podezřelého bude možné ve lhůtě uvedené v  § 179b odst. 4 TrŘ postavit před soud (§ 179a odst. 1 TrŘ).
Podmínky zkráceného přípravného řízení podle § 179a písm. a) a b)  TrŘ jsou alternativní, tzn., že musí být splněna alespoň jedna z nich. Není-li splněna žádná z nich, např. proto, že při činu ani bezprostředně po něm nebyl přistižen podezřelý ani nebyly zjištěný skutečnosti odůvodňující závěr o důvodném podezření určité osoby, nelze zkrácené přípravné řízení konat.
Vlastní provedení dokazování ve zkráceném přípravném řízení se předpokládá až v řízení před soudem. Není-li zkrácené přípravné řízení skončeno ve lhůtě do dvou týdnů ode dne, kdy policejní orgán obdržel trestní oznámení nebo jiný podnět k trestnímu stíhání, státní zástupce s přihlédnutím k okolnostem případu buď nařídí policejnímu orgánu, který dosud vedl zkrácené přípravné řízení, aby zahájil trestní stíhání a dále postupoval podle ustanovení hlavy desáté § 179 odst. 2 písm. b) TrŘ, nebo uloží, aby věc byla předložena policejnímu orgánu uvedenému v § 161 odst. 2 TrŘ k zahájení trestního stíhání. Státní zástupce tak postupuje vždy, je-li dán některý z důvodů uvedených v § 179 odst. 1 TrŘ, tedy nelze-li konat zkrácené přípravné řízení nebo pokračovat v něm vzhledem k tomu, že:
a)	je dán důvod vazby a nejsou splněny podmínky pro předání zadrženého podezřelého spolu s návrhem na potrestání soudu,
b)	jsou dány důvody pro konání společného řízení o dvou nebo více trestných činech, a alespoň o jednom z nich je třeba konat vyšetřování.
Ve zkráceném přípravném řízení (§ 179a-§179b TrŘ), které konají policejní orgány nebo státní zástupce a které má být skončeno do 14 dnů, se zavádí nový procesní subjekt, podezřelý. Podle §179b odst. 3 TrŘ se „podezřelým“ ve zkráceném trestním řízení stává někdo okamžikem zahájení výslechu, při kterém mu musí být sděleno, z čeho je podezřelý, tím okamžikem má stejná práva jako obviněný.
Pojem podezřelý je chápán ve dvojím významu tohoto slova. Jednak ve smyslu kriminalistickém jako každá osoba, která přichází v úvahu jako možný pachatel trestného činu.  Podezřelý v tomto pojetí bývá uváděn v kriminalistických verzích, není však subjektem trestního řízení. Subjektem trestního řízení je pouze osoba, která byla jako podezřelá zadržena podle § 76 TrŘ. Podezřelý je subjektem trestního řízení také ve zkráceném přípravném řízení. Stává se jím, i když nebyl zadržen, sdělením podezření, nejpozději na počátku výslechu. Podle ustanovení § 179b odst. 3 TrŘ je podezřelému třeba sdělit, z jakého spáchaného skutku je podezřelý a jaký trestný čin je v tomto skutku spatřován. Podezřelý ve zkráceném přípravném řízení je ten, kdo byl přistižen při činu či bezprostředně poté nebo ten, proti němuž v průběhu prověřování trestního oznámení nebo jiného podnětu k trestnímu stíhání byly zjištěny skutečnosti jinak odůvodňující zahájení trestního stíhání, a lze očekávat, že podezřelého bude možné ve lhůtě uvedené v § 179b odst. 4 TrŘ postavit před soud. Podezřelý, jako osoba podávající vysvětlení, není povinen vypovídat pravdu a nic nezamlčovat, na rozdíl od ostatních osob podávajících vysvětlení, které jsou povinny vypovídat pravdu a nic nezamlčovat. Podezřelý tuto povinnost nemá, protože by tím byl nucen v případě, pokud by spáchal prověřované jednání, prozradit na sebe skutečnosti, které by pak mohly vést k jeho trestnímu stíhání.  
Pojem podezřelý je v praxi orgánů činných v trestním řízení používán ve výrazně širším smyslu, a to ve vztahu ke každé osobě, vůči níž směřuje více či méně odůvodněné podezření. Proti takovým podezíraným osobám se však trestní řízení nevede, neboť se proti nim nekoná řízení dle trestního řádu. Podezřelý, neboli osoba podezřelá ze spáchání trestného činu, je osoba, u níž je dán některý z důvodů vazby, a proto ji policejní orgán může v naléhavých případech zadržet, i když dosud proti ní nebylo zahájeno trestní stíhání (§ 76 odst. 1 TrŘ). Tuto zadrženou podezřelou osobu musí policejní orgán vyslechnout (§ 76 odst. 3 TrŘ) a lze u ní vykonat osobní prohlídku (§ 82 odst. 4 TrŘ, § 83b odst. 4 TrŘ). 
Ve zkráceném přípravném řízení má podezřelý stejná práva jako obviněný (§ 33 TrŘ). Zadržený podezřelý má právo zvolit si obhájce, radit se s ním bez přítomnosti třetí osoby již v průběhu zadržení. Pokud si podezřelý, který byl zadržen a který nebude propuštěn ze zadržení, ale bude předán s návrhem na potrestání soudu k provedení zjednodušeného řízení podle § 314b odst. 1, 2 TrŘ, ve stanovené lhůtě obhájce nezvolí, je třeba mu obhájce na dobu, po kterou trvají důvody zadržení, ustanovit (§ 38 TrŘ). Podezřelého je třeba vyslechnout a nejpozději na počátku výslechu mu sdělit, z jakého spáchaného skutku je podezřelý a jaký trestný čin je v tomto skutku spatřován. O tomto úkonu učiní policejní orgán záznam do protokolu a opis záznamu doručí podezřelému a jeho obhájci. 
Zadržení ve zkráceném přípravném řízení a vazba ve zjednodušeném řízení před soudem.
Ve zkráceném přípravném řízení má být vazba jen výjimečným opatřením, přičemž je žádoucí nahradit ji jen zadržením a rychlým projednáním věci ve zjednodušeném řízení před samosoudcem - § 314b odst. 2 a § 314d trestního řádu. Novela trestního řádu č. 265/2001 Sb. zavedla nové instituty zkráceného přípravného řízení (§ 179a až § 179f TrŘ.) a zjednodušeného řízení před samosoudcem (§ 314b odst. 1 až 3, § 314c odst. 1, 4 a 5, § 314d odst. 2 TrŘ.; srv. I § 314e a násl. TrŘ), vznikl aplikační problém, zda je vůbec možné realizovat zadržení ve zkráceném přípravném řízení a jakou povahu má případný postup státního zástupce podle § 179e věty před středníkem trestního řádu. 
Nad těmito otázkami se rozvinula velmi rozporná diskuse. „Řešení vyústilo posléze v závěr, podle něhož zadržení osoby podezřelé ze spáchání trestného činu je přípustné i v případech, kdy taková osoba je podezřelá ze spáchání trestného činu uvedeného v § 68 odst. 2 trestního řádu. Lze je proto provést i ve zkráceném přípravném řízení, a to i tehdy, jestliže není dána žádná z okolností uvedených v § 68 odst. 3 trestního  řádu. Úprava obsažená v § 179a odst. 1 písm. a) trestního řádu neodporuje čl. 8 odst. 3 větě první Listiny základních práv a svobod, resp. čl. 5 odst. 1 písm.  c), odst. 3 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Zadržení osoby podezřelé ze spáchání trestného činu (stejně tak jako převzetí osoby, jejíž svoboda byla omezena podle § 76 odst. 2 TrŘ) slouží pro účely předběžného ověření odůvodněnosti podezření ze spáchání trestného činu, zjištění, zda jsou dány důvody vazby uvedené v § 67 TrŘ; nelze na ně klást stejné podmínky jako na rozhodování soudce o zadržené osobě (§ 77 odst. 2, § 314b odst. 2 věta první TrŘ.). Státní zástupce, pokud předává zadrženou osobu soudci postupem podle § 179e věty před středníkem TrŘ, nepodává soudu návrh na vzetí této osoby do vazby. Závěr o tom, že tato osoba bude vzata skutečně do vazby, nelze v této době ještě učinit, vzhledem k tomu, že samosoudce, jemuž taková osoba byla předána, může věc projednat v hlavním líčení, vydat trestní příkaz, osobu propustit, aniž by musela nutně být tato osoba vzata do vazby. Pouze za předpokladu, že by státní zástupce zahájil trestní stíhání podle § 179e věty za středníkem TrŘ a následně podával soudci návrh na vzetí obviněného do vazby, musí být dány i okolnosti uvedené v § 68 odst. 3 TrŘ; nejsou-li dány, musí obviněného ze zadržení propustit.“ 
2.	Obviněný v trestním řízení
2.1.	Postavení obviněného v trestním řízení
  Předmětem konkrétního trestního řízení je určitý skutek, z jehož spáchání je obviněna určitá osoba. Obviněný je dle trestního řádu ten, proti němuž bylo zahájeno trestní stíhání (§ 160 odst. 1 TrŘ), a to až do nařízení hlavního líčení soudem. Proto je v trestním řízení nejdůležitější osobou právě obviněný. 
Na postavení obviněného můžeme nahlížet z několika pohledů:
•	obviněný je procesní stranou, jako procesní strana má obviněný řadu procesních práv, ve vztahu k státnímu zástupci má obviněný rovnocenné postavení. Vzhledem k tomu musí být v každé fázi trestního řízení obviněnému dána možnost, aby se vyjádřil ke všem skutečnostem, které se mu kladou za vinu, a k důkazům o nich, aby uváděl okolnosti a předkládal důkazy na svoji obhajobu, činil návrhy a podával opravné prostředky.
•	obviněný je také nositelem důkazu, neboť jeho výpověď je jedním z nejdůležitějších důkazních prostředků. Pro náležité objasnění a posouzení věci je důležitá účast obviněného při řadě úkonů trestního řízení (rekonstrukce, rekognice apod.). Pokud je v dané věci rozhodnuto, je obviněný předmětem výkonu rozhodnutí.
2.2.	Zahájení trestního stíhání
Institut zahájení trestního stíhání je upraven samostatně v oddílu první hlavy desáté trestního řádu, který je předřazen oddílu druhému nazvanému vyšetřování. Zákonodárce chtěl touto úpravou nepochybně zdůraznit význam zahájení trestního stíhání, kdy tímto okamžikem se podezřelý stává obviněným a lze proti němu použít prostředků daných trestním řádem. Usnesením o zahájení trestního stíhání dochází ke změně procesní situace v postavení osoby, jíž se dotýká podezření ze spáchání určitého skutku. Zahájení trestního stíhání má velmi důležité důsledky pro obviněného:
a)	účinností usnesení o zahájení trestního stíhání začíná počátek fáze vyšetřování, usnesení o zahájení trestního stíhání je účinné již od jeho vydání, zákon sice připouští proti němu stížnost, avšak nepřiznává takové stížnosti odkladný účinek (§160 odst. 7 TrŘ ve spojení s § 141 odst. 4 TrŘ), a proto je předběžně vykonatelné (§ 140 odst. 2 TrŘ). Podle §161 odst. 1 TrŘ vyšetřováním se označuje úsek trestního stíhání před podáním obžaloby, postoupením věci jinému orgánu nebo zastavením trestního stíhání, včetně schválení narovnání a podmíněného zastavení trestního stíhání před podáním obžaloby. Vyšetřování, jako druhá fáze přípravného řízení, počíná již vydáním usnesení o zahájení, nikoliv doručením tohoto usnesení nebo až právní moci usnesení o zahájení trestního stíhání. Proto všechny úkony, které jsou činěny po vydání usnesení o zahájení trestního stíhání, jsou činěny ve vyšetřování, což má význam pro jejich posuzování, včetně posuzování postupu policejního orgánu a státního zástupce, jakož i účasti obviněného a obhájce ve vyšetřování.
b)	Naproti tomu účinky usnesení o zahájení trestního stíhání vůči podezřelému nastávají až doručením usnesení o zahájení trestního stíhání do vlastních rukou, čímž se stává obviněným [§ 64 odst. 1 písm. b) odst.  4 písm. a) TrŘ]. Podle ustanovení § 12 odst. 11 TrŘ, kdy toto rozlišování má význam z hlediska přerušení v pokračování v trestné činnosti, pokračování přerušení nastává až v okamžiku doručení usnesení obviněnému. Doručení usnesení obviněnému do vlastních rukou bez možnosti náhradního doručení je mezníkem ukončujícím pokračování v trestném činu, neboť podle § 12 odst. 11 TrŘ, pokračuje-li obviněný v jednání, pro které je stíhán, i po sdělení obvinění, posuzuje se takové jednání od tohoto úkonu jako nový skutek. Pojmem „pokračuje-li obviněný v jednání, se zde nerozumí jen pokračování v trestné činnosti, ale i trestné činy trvající a hromadné. (arg. Trestní řád hovoří o pokračování v jednání, kterým jsou i jednotlivé akty či útoky u trestných činů hromadných a udržování protiprávního stavu u trestných činů trvajících; jde tedy o širší pojem než pokračování v trestném činu). I když trestná činnost po sdělení obvinění navazuje na předchozí trestní řízení, netvoří obě části jeden trestný čin“.  Naproti tomu zahájení trestního stíhání není dělítkem mezi recidivou a souběhem. Tímto dělítkem je až vyhlášení rozsudku soudu prvního stupně, resp. právní moc rozsudku.
Ustanovení § 32 TrŘ pak zdůrazňuje, že toho, kdo je podezřelý ze spáchání trestného činu, lze považovat za obviněného a použít proti němu prostředků daných tímto zákonem teprve tehdy, bylo-li proti němu zahájeno trestní stíhání.
Z těchto důvodů a k přihlédnutím k zásadám vyplývajícím z principů ústavně zakotveného v čl. 40 odst. 3,4 LZPS nelze postupovat proti osobě, jíž nebylo zákonným způsobem oznámeno, že je proti ní zahájeno trestní stíhání a je považována za obviněnou, neboť by tímto byla zbavena všech práv, které zákon obviněnému dává. Zahájení trestního stíhání je tak úkonem, který má velmi závažné dopady na osobu, která byla uvedeným postupem obviněna.
Význam zahájení trestního stíhání vyplývá z důsledků pro další řízení, bez zahájení trestního stíhání nelze provést některé další důležité procesní úkony. Je to zejména vzetí do vazby (§ 68 TrŘ), vydání příkazu k zatčení (§ 69 TrŘ), zadržení obviněného (§ 75 TrŘ), vyšetření duševního stavu obviněného, pozorování ve zdravotnickém ústavu nebo ve zvláštním oddělení nápravného zařízení věznice (§ 116 odst. 2 TrŘ).
Zahájením trestního stíhání je určen i předmět trestního řízení, neboť obžalobu je možno podat jen pro skutek, pro nějž bylo zahájeno trestní stíhání, a soud může rozhodovat jen o skutku, který je uveden v žalobním návrhu, není však vázán právním posouzením skutku v obžalobě (§ 220 odst. 3 TrŘ). Vyjde-li během vyšetřování najevo, že se obviněný dopustil dalšího skutku, který není uveden v usnesení o zahájení trestního stíhání, postupuje se podle § 160 odst. 5 TrŘ, tedy se i pro tento skutek zahájí trestní stíhání a provedou se úkony s tím spojené. K zahájení trestního stíhání pro trestné činy uvedené v § 163 odst. 1 TrŘ proti tomu, kdo je ve vztahu k poškozenému osobou, vůči níž by měl poškozený jako svědek právo odepřít výpověď podle § 100 odst. 2 TrŘ. Je-li poškozených více, postačí souhlas jediného. Ustanovení § 163a odst. 1 TrŘ o souhlasu poškozeného se neužije, pokud:
•	byla takovým činem způsobena smrt,
•	poškozený není schopen dát souhlas pro duševní chorobu nebo poruchu, pro kterou byl zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo pro kterou byla jeho způsobilost k právním úkonům omezena,
•	poškozený je osoba mladší 15 let,
•	z okolností je zřejmé, že souhlas nebyl dán nebo byl vzat zpět v tísní vyvolané výhružkami, nátlakem, závislostí nebo podřízeností.
2.3.	Práva obviněného v trestním řízení
Práva obviněného jsou uvedena v § 33 TrŘ, podle kterého má obviněný práva:
•	vyjádřit se ke všem skutečnostem, které se mu kladou za vinu, a k důkazům o nich
•	uvádět okolnosti a důkazy sloužící k jeho obhajobě nebo které obvinění zeslabují nebo vyvracejí,
•	činit návrhy a podávat žádosti a opravné prostředky,
•	zvolit si obhájce a radit se s ním i během úkonů prováděných orgánem činným v trestním řízení s výjimkou toho, jak odpovědět na již položenou otázku,
•	žádat, aby byl vyslýchán za účasti svého obhájce a aby se obhájce účastnil i jiných úkonů přípravného řízení,
•	je-li ve vazbě nebo ve výkonu trestu odnětí svobody, mluvit s obhájcem bez přítomnosti třetí osoby.
Podle § 61 TrŘ má obviněný právo požádat o navrácení lhůty, zmeškal-li z důležitých důvodů lhůtu k podání opravného prostředku.
Podle § 65 TrŘ má obviněný právo nahlížet do spisů, s výjimkou protokolu o hlasování a osobních údajů svědka, jehož totožnost a podoba jsou utajovány, činit si z nich výpisky a poznámky a pořizovat si na své náklady kopie spisů a jejich částí.
Prohlásí-li obviněný, že neovládá český jazyk, je oprávněn používat před orgány činnými v trestním řízení svého mateřského jazyka nebo jazyka, o kterém uvede, že ho ovládá podle § 2 odst. 1 TrŘ. Při uplatňování tohoto práva má právo na využívání služeb tlumočníka podle § 28 odst. 1 TrŘ. 
Ze shora uvedeného vyplývá, že obviněný má právo na poučení ze strany orgánů činných v trestním řízení a na poskytnutí plné možnosti uplatnění svých práv. Orgány činné v trestním řízení mají povinnost poučit obviněného, toto se vztahuje na všechna stádia trestního řízení. Obviněný se musí především dozvědět o svém právu vyjádřit se ke všem skutečnostem, jež jsou mu kladeny za vinu, a k důkazům o nich, i když není povinen vypovídat. Musí být proto obeznámen s tím, proti jakému obvinění se má či může bránit.  Proto musí usnesení o zahájení trestního stíhání, které sepisuje policejní orgán, obsahovat popis skutku, ze kterého je tato osoba obviněna, aby nemohl být tento skutek zaměněn s jiným trestným činem, který je v tomto skutku spatřován. Obviněný musí být v usnesení o zahájení trestního stíhání označen stejnými údaji, jaké musí být uvedeny o osobě obžalované v rozsudku (§ 120 odst. 2 TrŘ). V odůvodnění usnesení musí být přesně označeny skutečnosti o důvodnosti trestního stíhání (§ 160 odst. 2 TrŘ). Opis usnesení o zahájení trestního stíhání je třeba doručit obviněnému nejpozději na počátku prvního výslechu a do 48 hodin státnímu zástupci a obhájci, u obhájce počíná běžet lhůta k doručení od jeho zvolení nebo ustanovení (§ 160 odst. 2 TrŘ).
Mezi další práva patří právo nahlížet do spisu, činit si z nich výpisy a poznámky a pořizovat na své náklady kopie spisů a jejich částí. V přípravném řízení může být toto právo ze závažných důvodů odepřeno. Závažnost důvodu, pro který toto právo odepřel policejní orgán, je na žádost osoby, jíž se odepření týká, státní zástupce povinen urychleně přezkoumat. Státní zástupce přezkoumá především závažnost důvodu, pro nějž bylo odepřeno nahlédnutí do spisu. Ustavní soud ve svém nálezu IV. ÚS 427/200 uvedl, že právo obviněného nahlížet do spisu je jednou ze složek jeho práva na obhajobu, zaručovaného čl. 40. odst. 3 LPS, a právě omezení tohoto práva, i když je zákonem připuštěno, je vždy třeba náležitě zdůvodnit. Jinak by totiž omezení tohoto práva zůstalo bez možnosti náležitě jej přezkoumat. Závažným důvodem odepření uvedeného práva je konkrétní možnost zmaření výsledků přípravného řízení, zejména pokud by se mohla narušit objektivnost důkazů. „Za závažné důvody podle § 65 odst. 2 TrŘ nelze považovat zcela obecný poukaz na možnost maření výsledků vyšetřování a již vůbec ne předpoklad ovlivňování svědků za situace, kdy se obviněný nachází ve vazbě“. 
Dalším základním právem obviněného podle § 33 odst. 1 TrŘ je právo uvádět okolnosti a důkazy sloužící k jeho obhajobě. Toto právo je znovu upraveno v § 92 odst. 2. TrŘ jako oprávnění: „uvést okolnosti, které obvinění zeslabují nebo vyvracejí, a nabídnout o nich důkazy“.  Shora uvedené právo může obviněný realizovat již v přípravném řízení, stejně jako kdykoliv později, podle vývoje trestního stíhání a dokazování. Záleží pouze na obviněném, zda svoji obhajobu uplatní již v přípravném řízení, v hlavním líčení nebo až v odvolacím řízení. Okolnosti a důkazy svědčící k jeho obhajobě může uvést již na počátku přípravného řízení, například v průběhu svého výslechu, stejně jako při výslechu v hlavním líčení nebo později ve své závěrečné řeči.
Orgány činné v trestním řízení mají povinnost upozornit obviněného na toto jeho právo. Proto uzná-li policejní orgán vyšetřování za skončené a jeho výsledky za postačující k podání obžaloby, umožní obviněnému a jeho obhájci v přiměřené době prostudovat spisy a učinit návrhy na doplnění dokazování (§ 166 odst. 1 TrŘ). Pokud však obviněný při prostudování spisů v přípravném řízení návrhy na doplnění dokazování nepodá, může jej podat až u soudu.
Dalším právem obviněné je v průběhu trestního řízení právo činit návrhy a podávat žádosti. Obviněný může zejména podávat návrhy na provedení důkazů, a to tak, aby orgány činné v trestním řízení zjistily za součinnosti všech stran, tedy i strany obhajoby, skutkový stav, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný pro jejich rozhodnutí ve věci. Může také činit návrhy na doplnění dokazování, a to jak v průběhu přípravného řízení, tak i při prostudování spisu a po skončení vyšetřování, stejně jako v řízení před soudem. Obviněný a obhájce mohou také předkládat důkazy, které orgán činný v trestním řízení nemůže odmítnout jen proto, že si je sám nevyžádal (§ 89 odst. 2 věta druhá TrŘ).
Obviněný je oprávněn podávat také návrhy na způsob rozhodnutí. Tyto návrhy může činit kdykoliv již v průběhu přípravného řízení, pokud to odůvodňují dosud provedené důkazy. Může podávat návrhy na postoupení věci jinému orgánu, na zastavení trestního stíhání a na jeho přerušení, a to kdykoliv v jeho průběhu. Dále je obviněný oprávněn podávat návrhy a žádosti týkající se postupu řízení. Mezi tyto žádosti patří např. žádost o propuštění z vazby, žádost o přezkoumání postupu vyšetřovatele, kterou adresuje státnímu zástupci atd.
Na obviněného se také vztahují některé povinnosti dle TrŘ. 
Obviněný je povinen zejména 
a)	strpět úkony potřebné ke zjištění jeho totožnosti (§ 93 odst. 3 TrŘ),
b)	strpět vazbu (§ 68 odst. 1 TrŘ),
c)	strpět zatčení (§ 69 TrŘ),
d)	strpět zadržení (§ 75 TrŘ),
e)	dostavit se na předvolání orgánů činných v trestním řízení k výslechu nebo jinému úkonu trestního řízení a strpět předvedení (§ 90 odst. 1 TrŘ),
f)	strpět vyšetření duševního stavu (§ 116, 117 TrŘ).
Procesní význam zahájení trestního stíhání bývá proto zdůrazňován jednostranně, vzhledem k tomu, že od tohoto okamžiku je osoba proti, které se vede trestní stíhání povinna strpět úkony, které směřují proti obviněnému.
2.4.	Právo obviněného na obhajobu
Právo na obhajobu je nejdůležitějším právem osoby, proti níž se vede trestní řízení, a tvoří záruku dalších práv v trestním řízení, především na spravedlivé projednání věci. Účel trestního řízení zahrnuje i požadavek uskutečnění práva obviněného na obhajobu. Účelem obhajoby je ochrana zájmů obviněného tak, aby byly náležitě a včas objasněny skutečnosti, které obviněného zbavují viny nebo jeho vinu zmírňují. Obhajoba zaručuje ochranu všech práv obviněného v průběhu celého trestního řízení, tak aby nedocházelo k porušování práv obviněného a k zásahům do jeho ústavně chráněných práv a svobod.
Právo na obhajobu zahrnuje tři základní složky:
a)	právo hájit se sám prostředky podle vlastního rozhodnutí
b)	právo mít obhájce a radit se s ním o způsobu obhajoby
c)	právo vyžadovat od orgánů činných v trestním řízení postupovat tak, aby byl zjištěn stav, o kterém nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu nezbytném pro rozhodnutí. Obviněný má též právo, aby byly objasňovány se stejnou pečlivostí také okolnosti svědčící v jeho prospěch a prováděny v tomto směru důkazy, a to i bez návrhů stran. Toto právo je zároveň povinností orgánů činných v trestním řízení.
Bez plného uplatnění práva na obhajobu ve všech třech základních složkách a z nich odvozené právní úpravy podle § 33 TrŘ nelze zabezpečit dosažení spravedlivého rozhodnutí v trestním řízení.
Právo zvolit si obhájce
Nejvýznamnějším právem obviněného je právo zvolit si obhájce a radit se s ním i během úkonů prováděným orgánem činným v trestním řízení; (§ 2 odst. 13 TrŘ) obsahuje:
•	Právo zvolit si obhájce, které dává obviněnému možnost zvolit si obhájce podle vlastní vůle, bez jakéhokoliv omezení a na vlastní odpovědnost. To vytváří pro obviněného záruku nezávislého, ničím neovlivňovaného působení obhájce v trestním řízení. Pokud si obviněný nezvolí obhájce sám, může mu ho zvolit zákonný zástupce, a pokud tak neučiní ani ten, může mu jej zvolit jeho příbuzný v pokolení přímém, jeho sourozenec, osvojitel, osvojenec, manžel, druh, jakož i zúčastněná osoba. Je-li obviněný zbaven způsobilosti k právním úkonům, nebo je-li jeho způsobilost k nim omezena, mohou tak učinit tyto osoby i proti jeho vůli; místo obhájce, který mu byl ustaven nebo osobou k tomu oprávněnou zvolen, si může obviněný zvolit obhájce jiného, stejně tak kdykoli i místo obhájce, kterého si zvolil sám (§ 37 TrŘ). Obviněný si může zvolit i více obhájců.
•	Právo radit se s obhájcem i během úkonů prováděných orgánem činným v trestní řízení. Obviněný může i v průběhu úkonu požádat o poradu s obhájcem, s nímž se však nemůže radit o tom, jak odpovědět na otázku, která byla již položena (§ 33 odst. 1 TrŘ). Pokud by obviněný požádal o poradu po položení otázky a před jejím zodpovězením, vyslýchající orgán umožní poradu obhájce až po zodpovězení položené otázky. Přitom nesmí být obviněný k odpovědi žádným způsobem donucován.
•	Pokud je obviněný ve vazbě nebo ve výkonu trestu odnětí svobody, může obviněný mluvit s obhájcem bez přítomnosti třetí osoby. Rozmluvě obviněného s obhájcem nesmí být nikdo přítomen, je vyloučena i sluchová přítomnost orgánu činného v trestním řízení, stejně jako dozorce vězeňské služby.
•	Právo obviněného žádat, aby byl vyslýchán za účasti svého obhájce a aby se obhájce účastnil jiných úkonů přípravného řízení (§ 165 TrŘ). Důsledkem toho je oprávnění, aby obhájce byl přítomen při vyšetřovacích úkonech, jejichž výsledek může být důležitý pro obviněného, již od zahájení trestního stíhání.
Všechny rozebíraná uvedená práva podle § 33 odst. 1 TrŘ přísluší obviněnému také tehdy, je-li zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo je-li jeho způsobilost k právním úkonům omezena. To znamená, že trestní řád neomezuje způsobilost být osobou, proti níž se vede trestní řízení. Proto se také osoba zbavená způsobilosti k právním úkonům a také osoba, jejíž způsobilost k těmto úkonům je omezena, může vyjadřovat ke všem skutečnostem důkazům o nich, činit návrhy a podávat opravné prostředky. Aby nebylo právo obviněného závislé na jeho finanční situaci, osvědčí-li obviněný, že nemá dostatek prostředků, aby si hradil náklady obhajoby, rozhodne předseda senátu a v přípravném řízení soudce, že má obhajobu bezplatnou nebo za sníženou odměnu. V takovém případě náklady obhajoby zcela nebo zčásti hradí stát, přičemž zákon stanoví, v kterých případech má právo na bezplatnou pomoc obhájce. V případech nutné obhajoby dle § 36 a 36a TrŘ, kdy obviněný nemá dostatek prostředků na úhradu nákladů obhajoby, může využít bezplatné obhajoby. Jestliže si obviněný obhájce nezvolí, bude mu ustanoven a otázka nákladů obhajoby se bude řešit až v souvislosti s rozhodováním o povinnosti k náhradě nákladů trestního řízení. Pokud se majetkové poměry obviněného zlepší a důvody pro poskytnutí bezplatné obhajoby nebo obhajoby za sníženou odměnu pominou, potom v přípravném řízení soudce v řízení před soudem soud rozhodne o tom, že obviněný již nemá nárok na obhajobu bezplatnou ve smyslu § 33 odst. 2 TrŘ. Stejně postupuje, pokud zjistí, že důvody pro poskytnutí nevznikly. Proti takovýmto rozhodnutím je přípustná stížnost, která nemá odkladný účinek.
Na ustanovení § 33 TrŘ navazuje § 151a odst. 1 TrŘ, dle něhož obviněný, který má nárok na bezplatnou obhajobu nebo na obhajobu za sníženou odměnu, může žádat, aby předseda senátu a v přípravném řízení státní zástupce rozhodl o tom, že stát ponese náklady na znalecký posudek, který obviněný vyžádá. Žádosti nelze vyhovět, jestliže takový důkaz není pro objasnění věci zřejmě potřebný nebo stejný úkon k prokázání již vydal orgán činný v trestním řízení. Proti rozhodnutí dle § 151a odst. 1TrŘ je přípustná stížnost.
Obhájce může obviněného v průběhu trestního řízení zastupovat pouze tam, kde má obviněný postavení strany ve smyslu § 33 odst. 1 TrŘ a pokud je to umožněno povahou určitého procesního úkonu. Tam, kde má obviněný podle příslušného ustanovení trestního řádu vykonávat právo nebo úkon osobně nebo kde je sám předmětem úkonu, je rozsah oprávnění obhájce užší než rozsah oprávnění obviněného. Tak je tomu v případě výpovědi obviněného při jeho výslechu dle § 92 TrŘ a násl. a při výkonu práva posledního slova. V těchto a dalších případech, kde to nepřipouští povaha úkonu, nemůže obhájce obviněného zastoupit. Výjimkou v tomto směru je však řízení proti uprchlému dle § 304 TrŘ, v němž přísluší obhájci všechna práva, která jsou jinak vyhrazena obviněnému. Je tomu tak proto, aby prostřednictvím obhájce bylo zajištěno právo na obhajobu obviněného, který není osobně přítomen, a proto nemůže svá práva vykonávat. 
2.4.1.	Nutná obhajoba obviněného
Nutná obhajoba je koncipována jako důležitá součást práva obviněného na obhajobu, které je zakotveno v čl. 40 odst. 3 LZPS. Obhajoba je v tomto případě považována za tak důležitou, že rozhodnutí o ní se neponechává na úvaze obviněného. Jestliže obviněný v případech, kdy jsou důvody nutné obhajoby (§ 36, § 36a TrŘ), obhájce nemá, určí se mu lhůta ke zvolení obhájce. Pokud v této lhůtě nebude obhájce zvolen, je mu na dobu, po kterou trvají důvody nutné obhajoby, neprodleně ustaven.
Obviněný musí mít obhájce už v přípravném řízení vždy v následujících případech:
•	Je-li ve vazbě, ve výkonu trestu odnětí svobody nebo na pozorování ve zdravotnickém zařízení. Ve všech těchto případech, byť se navzájem výrazně odlišují, je pro obviněné společné, že se nemohou svobodně pohybovat na svobodě a že jsou tou či onou formou izolování od vnějšího světa. Bez obhájce by obviněný nemohl využívat řadu svých oprávnění a byl by výrazně znevýhodněn od obviněných, kteří jsou na svobodě.
•	Je-li zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo je-li jeho způsobilost k právním úkonům omezena. Osobou, jejíž způsobilost k právním úkonům je omezena, je i nezletilá osoba. 
•	Jde-li o řízení proti mladistvému, tedy proti osobě, která v době spáchání trestného činu dovršila patnáctý rok a nepřekročila osmnáctý rok svého věku. Mladistvý musí mít obhájce již od zahájení trestního stíhání a tato povinnost trvá až do právní moci rozsudku, případně jiného rozhodnutí ve věci samé. Trestní řízení proti mladistvému se koná také proti osobě, která v době řízení dovršila osmnáctý rok věku. Řízení proti mladistvému se však nekoná, bylo-li zahájeno trestní stíhání až po dovršení devatenáctého roku obviněného.
•	Jde-li o řízení proti uprchlému, musí mít obviněný vždy obhájce, který má stejná práva jako obviněný. Je tomu tak proto, že uprchlý, tzn. osoba, která se řízení vyhýbá pobytem v cizině nebo tím, že se skrývá, není řízení osobně přítomná, a vzhledem k tomu nemůže vykonávat svá práva. I když má obhájce stejná práva jako obviněný, nevztahují se na obhájce povinnosti obviněného. Řízení proti uprchlému se zahajuje doručením usnesení o zahájení trestního stíhání obviněného obhájci. Všechny písemnosti určené pro obviněného se doručují toliko obhájci. Pominou-li důvody v řízení proti uprchlému, pokračuje se v trestním řízení před soudem podle obecných ustanovení. Požaduje-li to obviněný, provedou se v řízení před soudem znovu důkazy v předchozím soudním řízení provedené, u nichž to jejich povaha připouští, nebo jejichž opakování nebrání jiná závažná skutečnost, v opačném případě se obviněnému protokoly o provedení těchto důkazů přečtou a umožní se mu, aby se k nim vyjádřil (§ 306a odst. 1 TrŘ).
•	Koná-li se řízení o trestném činu, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice převyšuje pět let, musí mít obviněný obhájce už v přípravném řízení.
Obviněný musí mít obhájce také tehdy, považuje-li to soud a v přípravném řízení státní zástupce za nutné zejména proto, že vzhledem k tělesným nebo duševním vadám obviněného jsou pochybnosti o jeho způsobilosti náležitě se hájit (§ 36 odst. 2 TrŘ). Pochybnosti o způsobilosti se náležitě hájit mohou vzniknout od počátku trestního stíhání, lze-li je dovodit ze známých faktů. Ve většině případů vznikne tato pochybnost až při výslechu obviněného v přípravném řízení, pokud orgán činný v trestním řízení zjistí jakékoliv skutečnosti, které způsobilost obviněného hájit se zpochybňují, nebo dokonce vylučují. Tak je tomu i u osob s vadami řeči, sluchu, zraku, u osob postižených organickým onemocněním mozku a u jiných vážně nemocných osob. Stejně je nutno postupovat u osob, které zapomínají nebo si vůbec nevzpomínají, neumějí číst nebo psát. „Takovým důvodem může být i právní nebo skutková složitost projednávané trestní věci, okolnost, že obviněný nemá obhájce, ač spoluobviněný, jehož zájmy jsou v rozporu se zájmy prvního obviněného, má dva specializované obhájce.“ 
Koná-li se řízení o trestném činu, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice převyšuje pět let, musí mít obviněný obhájce už v přípravném řízení (§ 36 odst. 3 TrŘ). Přitom postačuje, když je tento důvod u jednoho z více trestných činů, pro něž je zahajováno trestní stíhání. V případě zvláště nebezpečných recidivistů se při posuzování otázky, zda jde o případ nutné obhajoby dle § 36 odst. 3 TrŘ, vychází z horní hranice trestní sazby, která je zvýšena o jednu třetinu ve smyslu § 42 TrZ. 
Dále musí mít obviněný obhájce (§ 36 odst. 4 TrŘ):
a)	v hlavním líčení konaném ve zjednodušeném řízení proti zadrženému, 
b)	má-li se vyjádřit k tomu, zda se vzdává práva na uplatnění zásady speciality v řízení po vydání z cizího státu,
c)	v řízení o vydání do cizího státu,
d)	v řízení o dalším předání do jiného členského státu Evropské unie,
e)	v řízení o uznání cizozemského rozhodnutí, 
f)	v němž se rozhoduje o uložení ochranného léčení, s výjimkou ochranného léčení protialkoholního. 
V případě uložení ochranného léčení protialkoholního může jít o nutnou obhajobu, jestliže vzhledem k povaze návyku takové osoby vznikne pochybnost o její způsobilosti náležitě se hájit; potom lze uplatnit důvod nutné obhajoby dle (§ 36 odst. 2 TrŘ). 
Neužije-li obviněný práva zvolit si obhájce a nezvolí-li mu ho ani jeho zákonný zástupce, může mu ho zvolit jeho příbuzný v pokolení přímém, jeho sourozenec, osvojitel, osvojenec, manžel, partner, druh, jakož i zúčastněná osoba. Je‑li obviněný zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo je-li jeho způsobilost k právním úkonům omezena, mohou tak učinit tyto osoby i proti jeho vůli (§ 37 odst. 1 TrŘ). Všechny uvedené osoby, jimž zákon dává právo zvolit obhájce, činí tak vlastním jménem na vlastní náklady. Obviněný si může místo obhájce, který mu byl ustanoven nebo osobou k tomu oprávněnou zvolen, zvolit jiného obhájce. Oznámí-li změnu obhájce tak, aby obhájce mohl být o úkonu vyrozuměn v zákonem stanovené lhůtě, orgán činný v trestním řízení ode dne doručení takového oznámení vyrozumívá nově zvoleného obhájce. V opačném případě je obhájce předtím ustanovený nebo zvolený, pokud není z obhajování vyloučen, povinen obhajobu vykonávat do doby, než ji osobně převezme později zvolený obhájce (§ 37 odst. 2 TrŘ).
Vznikl-li důvod nutné obhajoby již  při zahájení trestního stíhání, je policejní orgán povinen postupovat dle § 38 odst. 1 TrŘ již od tohoto okamžiku. Proto musí odložit výslech obviněného nebo jiné úkony trestního řízení provádět až poté, co si obviněný obhájce zvolí, nebo poté, co mu je ustaven. Provede-li policejní orgán úkon, který lze odložit, v době, kdy obviněný nemá obhájce, a to přesto, že jsou dány důvody nutné obhajoby, dochází k porušení práva obviněného na obhajobu. Toto je závažnou vadou přípravného řízení ve smyslu § 188 odst. 1 písm. e) TrŘ, a to vždy, když tato závažná vada přípravného řízení nebyla odstraněna. Jestliže obhajoba navrhuje opakování takových úkonů za účasti obhájce a policejní orgán nevyhoví, potom může soud z uvedeného důvodu vrátit věc státnímu zástupci k došetření, jelikož úkon je v dalším řízení nepoužitelný a nelze k němu přihlédnout jako k důkazu.
2.4.2.	Práva vykonávána ve prospěch obviněného třetími osobami
Kromě obhájce, který může vykonávat práva obhajoby ve prospěch obviněného, dává trestní řád některá obhajovací práva ve prospěch obviněného třetím osobám, jež lze rozdělit do dvou skupin. Do prvé řadíme ty, které vykonávají obhajovací práva v zastoupení osoby, proti níž se vede trestní řízení, tedy jejím jménem. Do druhé skupiny řadíme ty, jež tato práva vykonávají jménem vlastním, a proto mají tzv. samostatné obhajovací právo.
Do první skupiny můžeme zařadit zákonného zástupce obviněného, který je zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo jehož způsobilost k právním úkonům je omezena, je oprávněn obviněného zastupovat, zejména zvolit mu obhájce, činit za obviněného návrhy, podávat za něho žádosti a opravné prostředky. Je též oprávněn účastnit se těch úkonů, kterých se podle zákona může zúčastnit obviněný. Ve prospěch obviněného může zákonný zástupce vykonávat tato práva i proti vůli obviněného (§ 34 odst. 1 TrŘ). Zákonný zástupce osoby, která je zbavena způsobilosti k právním úkonům, je soudem ustanovený opatrovník takové osoby (§ 27 odst. 1 ObčZ).
Zákonný zástupce obviněného má řadu oprávnění. Zákonný zástupce může zvolit obviněnému obhájce, nahlížet do spisů, mohou mu být doručována v opise všechna usnesení, proti nimž má obviněný právo podat stížnost, stejně jako opis obžaloby, musí být také vyrozuměn o datu konání hlavního líčení a veřejného zasedání. V hlavním líčení i ve veřejném zasedání má právo klást vyslýchaným otázky a musí mu být doručen opis rozsudku. Má právo podávat opravné prostředky. Usnesení se oznamují zákonnému zástupci, když jde o osobu, která je zbavena způsobilosti k právním úkonům nebo jejíž způsobilost k právním úkonům je omezena a která nemá obhájce nebo zmocněnce. Je-li obviněný ve vazbě, ve výkonu trestu odnětí svobody nebo na pozorování ve zdravotnickém ústavu, je třeba takové usnesení oznámit jak obviněnému, tak i jeho obhájci i tehdy, je-li obviněný osobou, jejíž způsobilost k právním úkonům je omezena (§ 137 odst. 3 TrŘ).
Zákonný zástupce obviněného nemá samostatné obhajovací právo, a proto je v zákoně stanoveno, že svá práva může vykonávat ve prospěch obviněného i proti jeho vůli. Pokud by v zákoně nebyla obsažena tato právní úprava, mohl by obviněný vykonávání práv zákonného zástupce nejen bránit, nýbrž také je překazit proti jeho vůli. Proti vůli obviněného může podat také návrh na povolení obnovy řízení. Stížnost nebo odvolání podané ve prospěch obviněného jinou oprávněnou osobou nebo za obviněného zákonným zástupcem může být vzata zpět jen výslovným souhlasem obviněného. V tomto případě běží obviněnému nová lhůta k podání stížnosti od vyrozumění, že stížnost byla vzata zpět (§ 144 odst. 3, § 250 odst. 3 TrŘ). V případech, v nichž zákonný zástupce obviněného nemůže vykonávat svá práva a je nebezpečí z prodlení, předseda senátu a v přípravném řízení státní zástupce může k výkonu těchto práv obviněného ustanovit opatrovníka. Proti rozhodnutí o ustanovení opatrovníka je přípustná stížnost (§ 34 odst. 2 TrŘ). Tato zákonná úprava počítá s případy, kdy zákonný zástupce nemůže z rozličných důvodů vykonávat svá oprávnění (např. kolize). Dle § 34 odst. 2 TrŘ se postupuje také tehdy, pokud obviněný, který je zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo jehož způsobilost je k právním úkonům omezena, nemá zákonného zástupce a je nebezpečí z prodlení. Pokud nebezpečí z prodlení není, dá předseda senátu nebo státní zástupce podnět k tomu, aby soud obviněnému ustanovil opatrovníka v občanskoprávním řízení.
Určitá obhajovací práva přiznává zákon některým osobám blízkým obviněnému a v případě, že je mladistvým, také orgánu pověřenému péčí o mládež. Tyto osoby mají samostatné obhajovací právo. Samostatné obhajovací právo znamená, že obhajovací práva, která jsou jim přiznána, vykonávají jménem vlastním, nikoliv jménem obviněného.
„Poskytnutí obhajovacích práv jiným osobám patří k institutu, který je označován jako „favor defensions“. Jeho smyslem je určité zvýhodnění obhajoby, aby se vyrovnala faktická nerovnost procesního postavení osoby, proti které se trestní řízení vede, s procesním postavením státního zástupce.“ 
Za osoby s tzv. samostatnými obhajovacími právy označuje trestně právní teorie ty osoby, které mohou obviněnému zvolit obhájce nebo mohou v jeho prospěch podávat opravné prostředky. Právo zvolit obviněnému obhájce mají jeho příbuzní v pokolení přímém, jeho sourozenec, osvojitel, osvojenec, manžel, druh a zúčastněná osoba (§ 37 odst. 1 TrŘ). Podle ustanovení § 247 odst. 2 TrŘ mohou odvoláním ve prospěch obžalovaného napadnout rozsudek také příbuzní obžalovaného v pokolení přímém, jeho sourozenec, osvojitel, osvojenec, manžel a druh. Tyto osoby podávají odvolání svým jménem, bez ohledu na to, zda obžalovaný sám podal odvolání či nikoliv, mohou také ve prospěch obviněného podat stížnost proti rozhodnutí o vazbě a proti rozhodnutí o ochranném léčení. Nemohou tak učinit proti vůli obžalovaného, která musí být projevena jednoznačným způsobem, který nevzbuzuje žádné pochybnosti.
Ve prospěch mladistvého obviněného mohou podávat proti usnesení stížnost jeho příbuzní v pokolení přímém, jeho sourozenec, osvojitel, manžel a druh ve všech případech (§ 72 odst. ZSM). V řízení podle ZSM má zvláštní postavení orgán sociálně právní ochrany dětí. Ten může ve prospěch mladistvého obviněného podávat opravné prostředky, a to i proti jeho vůli.
Rozsah obhajovacího práva osob se samostatnými obhajovacími právy je oproti zákonnému zástupci obviněného a obhájci podstatně užší. Zejména nejsou vyrozumíváni o jednání soudu, nedoručují se jim rozhodnutí, nemají právo dávat vyslýchaným otázky či jinak zasahovat do průběhu hlavního líčení či veřejného zasedání o odvolání.
2.5.	Obviněný a důkazy v trestním řízení
Novela trestního řádu provedená zákonem č.265/2001 Sb. zásadně umožnila opatřovat důkazy již ve stádiu před zahájením trestního stíhání, popř. i jejich provádění postupem podle trestního řádu se váže už na okamžik sepsání záznamu policejním orgánem o zahájení úkonů trestního řízení (§ 158 odst. 3 věta první TrŘ), popř. provedení neodkladných a neopakovatelných úkonů v bezprostřední časové souvislosti s tímto záznamem (§ 158 odst. 3 věta třetí TrŘ), zásadním způsobem mění přístup k dokazování v přípravném řízení a oslabuje v tomto smyslu význam institutu zahájení trestního stíhání pro možnost použití opatřených důkazů v dalších stádiích trestního řízení, včetně hlavního líčení před soudem.
 I nadále má na druhé straně okamžik zahájení trestního stíhání vůči obviněnému ve smyslu § 32 TrŘ  zcela zásadní význam pro možnost provádět tyto úkony dokazování, které lze provést jedině proti obviněnému (např. výslech obviněného lze provést až po doručení usnesení o zahájení trestního stíhání obviněnému) anebo jež lze provádět formálně procesními postupy ve vyšetřování pouze při dodržení ustanovení § 164 odst. 1 a § 165 TrŘ v návaznosti na § 32 a § 33 TrŘ, kdy musí být provedeny tak, aby se jich mohl obviněný nebo obhájce zúčastnit, mají-li pak sloužit před soudem jako plnohodnotný důkaz.
Skutečnost, že lze provádět takovéto důkazy, které jsou použitelné později v řízení před soudem, nemůže na druhé straně znamenat oslabení pozice obviněného z hlediska jeho práv v trestním řízení, včetně provádění dokazování, protože taková změna by byla nepochybně v rozporu se shora uvedenými ústavně zakotvenými principy práva obviněného na obhajobu. Proto ustanovení § 164 odst. 4 TrŘ stanoví, že pokud byly před zahájením trestního stíhání provedeny výslechy svědků podle § 158 odst. 8 TrŘ a lze je opakovat, policejní orgán je na návrh obviněného buď provede znovu a obviněnému nebo jeho obhájci umožní, aby se takového úkonu účastnil, nebo jej poučí o právu domáhat se osobního výslechu takového svědka v řízení před soudem, to však s důsledky uvedenými v § 158 odst. 8 TrŘ poslední věta za středníkem. „Má-li výpověď osoby povahu neodkladného nebo neopakovatelného úkonu, policejní orgán ji vyslechne jako svědka za podmínek uvedených v § 158a TrŘ. Jako svědky vyslechne i další osoby uvedené v § 164 odst. 1 TrŘ, jestliže lze předpokládat, že další prověřování trestního oznámení nebo jiného podnětu k trestnímu stíhání bude trvat delší dobu, zejména proto, že nebyla zjištěna osoba, u níž je dostatečně odůvodněn závěr, že trestný čin spáchala, a v důsledku toho hrozí ztráta důkazní hodnoty výpovědi; pokud výslechy těchto osob nebyly po zahájení trestního stíhání provedeny znovu podle § 164 odst. 4 TrŘ, nelze protokoly o jejich výslechu v hlavním líčení číst podle § 211 TrŘ  a lze je pouze předestřít podle § 212 TrŘ.“ 
Obviněnému se v zájmu zajištění plného uplatnění práv na obhajobu umožňuje, aby zpochybnil kterýkoliv důkaz opatřený orgány činnými v trestním řízení nejen tím, že se k němu vyjádří, nebo navrhne tomuto orgánu provedení jiného důkazu, ale zejména tím, že sám opatří důkaz (§ 89 odst. 2 TrŘ), kterým hodlá svoje stanovisko doložit či potvrdit nebo kterým vyvrátí závěry plynoucí z důkazů opatřených orgány činnými v trestním řízení, o nichž by tyto orgány jinak neměly důvodné pochybnosti. 
Obviněnému může policejní orgán (státní zástupce, koná-li vyšetřování) umožnit zúčastnit se na vyšetřovacích úkonech a klást otázky vyslýchaným svědkům. Tuto účast umožní zejména v případě, že obviněný nemá obhájce a spočívá-li úkon ve výslechu svědka, který může odepřít výpověď (§ 165 odst. 1 TrŘ). Pokud by účast obviněného na výslechu svědka v těchto případech nebyla v přípravném řízení umožněna, byl by obviněný zbaven práva na konfrontaci se svědkem, a tudíž i na prověření pravdivosti a věrohodnosti důkazu. Takováto výpověď by byla v dalším řízení nepoužitelná, pokud by obviněný vznesl tuto námitku. Pokud má obviněný obhájce, je povinností policejního orgánu vyrozumět obhájce o plánovaných výsleších svědků. Jestliže obviněný obhájce nemá, vyrozumívá policejní orgán přímo obviněného.
2.5.1.	Výslech obviněného
V ustanoveních § 91-95 TrŘ jsou upravena obecná pravidla pro provádění výslechu obviněného ve všech stádiích trestního řízení, která se přiměřeně používají na výslech osoby zadržené, pokud proti ní nebylo ještě zahájeno trestní stíhání (§ 76 odst. 5 TrŘ). V různých stádiích trestního řízení se pak uplatňují další pravidla, která jsou v souladu s odpovídající procesní situací, např. podle § 84 TrŘ při prohlídkách zde uvedených. Při výslechu mladistvého je pak nutno vůči němu dodržovat zvláštní ustanovení dle § 291 TrŘ, obdobně jako při výslechu osob mladších 15 let.
Výslech obviněného je procesní úkon, který je zaměřen na to, aby byly z jeho výpovědi získány co nejpřesnější poznatky o zjišťované skutečnosti. Výpověď obviněného může být použita jako důkaz v trestním řízení pouze za podmínek uvedených v § 92 a násl. TrŘ, které tvoří jakousi závaznou směrnici pro provádění výslechu obviněného. Před prvním výslechem je třeba zjistit totožnost obviněného, dotázat se jej na jeho rodinné, majetkové a výdělkové poměry a předchozí tresty, objasnit mu podstatu sděleného obvinění a poučit jej o jeho právech. Obsah poučení se poznamenává do protokolu. Nelze-li totožnost obviněného zjistit ihned, je nutno k protokolu o jeho výslechu připojit takové důkazy, aby tato osoba nemohla být zaměněna s jinou. Je-li obviněných více, vyslýchají se odděleně  (§ 91 TrŘ). 
Obviněný se může během výslechu radit se svým obhájcem, s výjimkou případu, že již byla vyslýchajícím položena otázka. Dále má obviněný při výslechu právo vyjadřovat se ke všem skutečnostem, jež jsou mu kladeny za vinu, a k důkazům o nich, má právo uvádět okolnosti a důkazy sloužící ke své obhajobě, má právo podávat návrhy (např. na provedení důkazů) a žádat, aby byl vyslýchán za účasti svého obhájce.
Orgán činný v trestním řízení musí před výslechem v přípravném řízení poučit obviněného o jeho právech, a to podle povahy prováděného úkonu a stádia trestního stíhání. K poučení obviněného musí dojít při každém jeho výslechu, stejně jako při dalších úkonech, jichž se účastní. Obsah poučení obviněného musí být vždy obsažen v protokolu o příslušném úkonu, při němž se koná výslech obviněného, a to v plném rozsahu, nikoliv v zestručněné podobě či pouze konstatováním, že obviněný byl poučen. V protokolu o výslechu musí být uvedeno, jak se obviněný k obsahu poučení vyjádřil, zda mu porozuměl a zda žádá o výslech za účasti svého obhájce. 
„Obviněný nesmí být nikdy vyslýchán tak, že pouze obecně odkáže na obsah svého vyjádření, které učinil před zahájením trestního stíhání. Odkaz obviněného na dřívější vyjádření učiněné před zahájením trestního stíhání nemůže vyvolat ten účinek, že by úřední záznam, zápis nebo protokol o takovém vyjádření obviněného získal povahu důkazu. Stav je naopak takový, jako kdyby obviněný vůbec nevypovídal“. Sdělení, které podal obviněný před zahájením trestního stíhání, není důkazem ve věci, proto se obviněný nemůže odkazovat na obsah svého vysvětlení, o němž policejní orgán před zahájením trestního stíhání pořídil záznam.
Pokud se obviněný rozhodne využít svého práva zvolit si obhájce a chce vypovídat za jeho účasti, je policejní orgán povinen tuto skutečnost zaprotokolovat a dát obviněnému přiměřenou lhůtu ke zvolení obhájce. V případě, že by policejní orgán trval na provedení výslechu bez obhájce a obviněného by proti jeho vůli vyslechl, dopustil by se závažného porušení práva obviněného na obhajobu. V důsledku tohoto závažného procesního pochybení by to v případě podání obžaloby bylo důvodem, aby předseda senátu nařídil předběžné projednání obžaloby vzhledem k tomu, že v přípravném řízení byly porušeny předpisy zajišťující právo na obhajobu [§ 186 písm. e) TrŘ], a aby soud po předběžném projednání obžaloby vrátil věc státnímu k došetření dle § 188 odst. 1 písm. e) TrŘ, protože je třeba odstranit závažné procesní vady přípravného řízení, které nelze napravit v řízení soudem.
Výpověď obviněného je jedním z významných důkazů v trestním řízení. Je důležitá pro trestní řízení a pro dosažení jeho účelu. Protože obviněný má právo vypovídat, nikoliv však povinnost, nesmí být k výpovědi žádným způsobem nucen. Pokud odmítne vypovídat, případně odpovědět na kteroukoliv z položených otázek, nelze tento fakt hodnotit k jeho tíži. V žádném případě to nelze považovat za důkaz jeho viny nebo za konkludentní doznání viny. Cílem výslechu není získat doznání obviněného, nýbrž co nejúplnější zjištění skutkového stavu. Samotné doznání obviněného není možno posuzovat samostatně, a proto přeceňovat. Nezbytné je prověření doznání obviněného všemi dosažitelnými prostředky, přičemž jeho obsah lze považovat za věrohodný pouze v případě, že jeho věrohodnost je prokázána dalšími důkazy. Orgány činné v trestním řízení musejí brát v úvahu, že obviněný se může doznat k spáchání trestného činu, i když jej nespáchal. Buď se dozná jen proto, že jako dosud netrestaný očekává za spáchání trestného činu mírný trest, a proto brání zjištění, že pachatel trestného činu je jeho rodinný příslušník, nebo jiná osoba, jež spáchala trestný čin ve zkušební době. Je také možné, že svým doznáním k méně závažnému činu chce zakrýt spáchání společensky závažnějšího trestného činu.
V žádném stádiu či období trestního stíhání nesmí být obviněný donucován k výpovědi ani k doznání. Právo obviněného odmítnout výpověď je stanoveno v § 33 odst. 1 TrŘ. Obviněný má právo odepřít výpověď bez ohledu na fakt, že při dřívějším výslechu tohoto práva nevyužil a vypovídal. Realizací práva odmítnout výpověď může obviněný ztěžovat orgánům činným v trestním řízení zjištění skutkového stavu bez důvodných pochybností, tedy i prokázání jeho viny v případě, že se trestného činu dopustil. Orgány činné v trestním řízení jsou povinny o tomto právu obviněného poučit. Pokud by upozornění na právo odmítnout výpověď nebylo součástí poučení obviněného, šlo by o důvod zpochybnění procesní účinnosti úkonu.
Zakázán je fyzický i psychický nátlak na obviněného. Důkaz získaný donucením nebo hrozbou takového donucení je absolutně neúčinný. Tuto vadu nelze odstranit a v řízení jej není možné proti obviněnému použít, a to bez ohledu na to, zdali svědčí ve prospěch či neprospěch obviněného. Ani v případě, kdyby výpověď učiněná pod nátlakem byla pravdivá, nebylo by možno tohoto důkazu použít, a pokud by ve věci neexistovaly jiné přesvědčivé důkazy o vině obviněného, musel by státní zástupce již v přípravném řízení zastavit trestní stíhání buď dle § 172 odst. 1 písm. a) TrŘ, pokud by nebylo prokázáno, že se stal skutek, pro který se řízení vede, nebo dle § 172 odst. 1 písm. c) TrŘ, pokud by nebylo prokázáno, že tento skutek spáchal obviněný. V hlavním líčení by pak musel soud dle § 226 písm. a), popř. podle § 226 písm. c) TrŘ zprostit obžalovaného obžaloby.
Obviněný je však odpovědný za úmyslně nepravdivou výpověď, pokud by svým jednáním naplnil znaky skutkové podstaty trestného činu křivého obvinění dle § 174 TrZ nebo pomluvy dle § 206 TrZ.
Obviněný nemá povinnost prokazovat svoji nevinu, může se však hájit způsobem, jaký uzná za výhodný, tedy buď pravdivou, nebo i nepravdivou výpovědí. Každou jeho výpověď musejí orgány v trestním řízení prověřit, přičemž z nepravdivého tvrzení nemohou dovozovat, že se obviněný trestného činu dopustil. Z pohledu účelu trestního řízení je výslech obviněného velmi důležitou částí řízení a protokol o výslechu obviněného je závažným důkazem ve věci. V ustanovení § 92 odst. 2 TrŘ je rozvedeno právo obviněného na vlastní obhajobu, neboť ve všech stádiích trestního stíhání se může vyjadřovat ke všem skutečnostem, které se mu kladou za vinu, zejména souvisle vylíčit skutečnosti, které jsou předmětem obvinění, uvést okolnosti, které obvinění zeslabují nebo vyvracejí, a nabídnout o nich důkazy. V každém případě však obviněnému musí být dána možnost podrobně se vyjádřit ke skutečnostem, které jsou předmětem obvinění, a to bez ohledu na to, zda obvinění popírá, nebo doznává.
Obviněný je při své výpovědi nezastupitelný. Možnost podat podrobné vylíčení skutečnosti, které jsou předmětem obvinění nebo je zeslabují či vyvracejí, stejně jako o nich nabídnout důkazy, je realizací práva na vlastní obhajobu. Přitom důkazy, které obvinění vyvracejí či zeslabují, nemohou orgány činné v trestním řízení odmítnout či neprověřit jen proto, že o nich obviněný nenabídne důkazy.
Je v rozporu s § 92 odst. 2 TrŘ, pokud policejní orgán, který v přípravném řízení vyslýchá obviněného, zasahuje do jeho vyjádření, a to obzvlášť v případě, že je souvislé a plynulé. Takový postup pak vylučuje i možnost zapsat výpověď obviněného do protokolu tak, jak skutečně zazněla, v přímé řeči a pokud možno doslova. „Opakované narušování podrobného vyjádření obviněného, k němuž byl vyzván, a neodůvodněné předčasné kladení doplňujících otázek, zejména pak směřujících k doznání, by mohlo být podle okolností hodnoceno i jako forma donucování k výpovědi, případně i doznání samému“.  Vyslýchající orgán může přistoupit k pokládání otázek teprve poté, co poskytl obviněnému dostatečnou možnost, aby sám souvisle vylíčil všechny okolností, které chtěl k věci uvést v zájmu své obhajoby. 
V případě, že obviněný odmítne vypovídat, a to po poučení i náležitém objasnění podstaty obvinění, nemůže jej vyslýchající orgán k výpovědi nutit. Potom je možné, aby kladl obviněnému otázky, avšak jen tehdy, pokud si to obviněný sám přeje a odmítnutí výpovědi se nevztahuje na celý výslech včetně otázek.
Otázky mohou být dle § 92 odst. 3 TrŘ kladeny obviněnému k doplnění výpovědi nebo k odstranění neúplností, nejasností a rozporů. Obviněný může požádat vyslýchajícího, aby mu ihned kladl otázky, lze tuto skutečnost i na jeho žádost zaprotokolovat. Potom je pokládání otázek bez samotného vylíčení věci obviněného v souladu se zákonem. Pokud obviněný chce vypovídat, je v rozporu s ustanovením § 92 odst. 2 a 3 TrŘ, jestliže mu vyslýchající bez umožnění podrobného vylíčení události ihned začne klást otázky nebo vyjádření obviněného předčasnými otázkami ukončí. Tímto postupem může dojít k porušení základních práv obviněného, garantovaných v čl. 40 odst. 3 LZPS  a  § 2 odst. 13 TrŘ, neboť obviněnému není umožněno uplatnění jeho práv.
Orgány činné v trestním řízení musí při výslechu obviněného dodržovat zákaz pokládání kapciózních a sugestivních otázek. Nesmějí předstírat klamavé nebo jiné skutečnosti a svádět obviněného k odpovědi, kterou si přeje slyšet vyslýchající. Pokládání kapciózních a sugestivních otázek má za důsledek negativní ovlivnění důkazní hodnoty výpovědi obviněného a může znamenat až nepřímé donucení obviněného k takové výpovědi, jakou by bez položení těchto otázek sám neučinil. Kapciózní i sugestivní otázky jsou v rozporu se zákonem, a proto jejich pokládání může vést k absolutní neúčinnosti té časti výslechu, v níž byly odpovědi na takovéto otázky a následně k nepoužitelnosti odpovědí na ně pro další řízení. Obviněný má právo  při výslechu, kdy jsou mu předstírány klamavé a nepravdivé okolnosti, na doslovnou protokolaci otázek i odpovědí i na protokolaci námitek proti kapciózním a sugestivním otázkám. 
Výslech obviněného je jedním z důkazních prostředků podle trestního řádu. Odporuje však ustanovení § 92 odst. 1 věta druhá a § 164 odst. 3 TrŘ, je-li tento výslech prováděn opakovaně jen za tím účelem, aby se tím dosáhlo doznání obviněného.
Vina obviněného musí být prokázána na základě důkazů provedených v souladu s trestním řádem. Nelze usuzovat na vinu obviněného ze způsobu obhajoby, např. z toho, že obviněný záměrně vypovídá nepravdu, popírá určité skutečnosti, nebo se snaží svést vyslýchající orgán na falešnou stopu. Takový postup by znamenal potlačování práv obviněného na obhajobu, byl by v rozporu s presumpcí neviny a s vyhledávací zásadou dle § 2 odst. 5 TrŘ.
Aby obviněný mohl poskytnout co nejkomplexnější obraz o skutečnostech důležitých pro trestní řízení, může mu být dovoleno nahlédnout do svých poznámek dříve, než odpoví na položenou otázku. Není možné, aby obviněný celou výpověď přečetl ze svých poznámek. Možné je pouze to aby do svých poznámek nahlédl. Do svých poznámek může obviněný nahlížet až teprve s dovolením vyslýchajícího orgánu. Obviněný musí na žádost vyslýchajícího předložit své poznámky k nahlédnutí orgánu činnému v trestním řízení. Tento orgán pak podle povahy věci může takové nahlédnutí odepřít, jestliže je obava z negativního ovlivnění výpovědi (např. když je podezření, že písemné poznámky sepsala jiná osoba). K odepření nahlédnutí obviněného do písemných poznámek může dospět vyslýchající orgán pouze na základě zhodnocení dosavadního průběhu výslechu, například v případě, že obviněný si vždy po nahlédnutí do poznámek začne prokazatelně protiřečit. Žádost o předložení písemných poznámek a nahlédnutí do nich musí být poznamenána do protokolu o výslechu. „Odmítnutí nahlédnutí do poznámek nemá z procesního hlediska formu rozhodnutí, nýbrž opatření, a proto proti němu není přípustná stížnost“.  Odepře-li vyslýchající obviněnému nahlédnutí do písemných poznámek, musí se tak stát ze závažných důvodů, které se poznamenají v protokolu o výslechu.
Obviněný se však může domáhat přezkoumání takového postupu policejního orgánu státním zástupcem (§ 157a odst. 1 TrŘ) s tím, že jej požádá, aby zrušil nezákonné opatření policejního orgánu a sám rozhodl o tom, že obviněný může do svých písemných poznámek nahlédnout. 
Vyslýchající však nemá právo žádat obviněného, aby mu písemné poznámky vydal a zařadil je do spisu. Taktéž nemá právo poznámky obviněnému odejmout. Vydat poznámky může obviněný jen na základě vlastního svobodného rozhodnutí, může o to požádat vyslýchající orgán s tím, aby jeho poznámky byly připojeny k protokolu jako jeho příloha. Neznamená to však, že by se tyto poznámky mohly stát listinným důkazem.
Podle ustanovení § 33 odst. 1 TrŘ musí být obviněný poučen, že není povinen vypovídat, tzn., že je oprávněn odepřít výpověď. Při výslechu je obviněný oprávněn podrobně se vyjádřit a podle svého uvážení neodpovídat na otázky. Může však odmítnout sám vypovídat a omezit se pouze na odpovědi na kladené otázky. Dříve než tak obviněný učiní, měl by zvážit, zda odepřením výpovědi zlepší své postavení v trestním řízení, či nikoliv. Odmítnutí výpovědi obviněného v přípravném řízení lze posoudit ze dvou hledisek. V prvním případě, když obviněný spáchal skutek, ze kterého je obviněn, může odmítnutím výpovědi ztížit prokázání své viny. V druhém případě, pokud se obviněný nedopustil skutku, ze kterého je podezřelý, může naopak odmítnutím výpovědi znemožnit, aby se vyslýchající orgán dozvěděl skutečnosti, které jsou v jeho prospěch a jež se nemůže dozvědět od nikoho jiného. Proto by měl obviněný vždy důsledně zvažovat, zda je v jeho zájmu, aby vypovídal, nebo naopak aby odepřel výpověď. 
Vyslýchající musí umožnit obviněnému, aby nejdříve sám vylíčil skutečnosti, které jsou předmětem obvinění. Tento postup umožňuje, aby byl vyslýchající orgán s to posoudit, jak je obviněný schopen reprodukovat minulé události, jak je hodnotí, jaký má postoj ke svému skutku atd., a podle tohoto zvolit další postup pří výslechu, včetně otázek potřebných k jeho doplnění. Pokud by nebyla obviněnému dána možnost souvislého vylíčení celé události, nemusel by se vyslýchající orgán některé skutečnosti vůbec dozvědět, protože by neměl důvod se na ně zeptat. 
Vzhledem k tomu, že svým vyjádřením realizuje obviněný své právo na obhajobu, musí mu být umožněno uvést jakékoliv skutečnosti, které podle jeho vlastního subjektivního přesvědčení obvinění zeslabují nebo vyvracejí. Je pouze jeho právem, nikoliv povinností, nabídnout o nich důkazy. Pokud obviněný takové důkazy nabídne, jsou orgány činné v trestním řízení povinny jím uváděné skutečnosti prověřit, pokud jsou pro rozhodnutí významné, v žádném případě je nemůžou odmítnout. 
 Pokud obviněný chce vypovídat, je v rozporu s ustanovením § 92 odst. 2 a 3 TrŘ, jestliže mu vyslýchající bez umožnění podrobného vylíčení události ihned začne klást otázky nebo vyjádření obviněného předčasnými otázkami ukončí. Tímto postupem může dojít k porušení základních práv obviněného, garantovaných v čl. 40 odst. 3 LZPS a v § 2 odst. 13 TrŘ, neboť obviněnému není umožněno uplatnění jeho práv.   
Povinnosti dostavit se k výslechu na základě předvolání se nemůže obviněný nijak zbavit, a to ani písemným sdělením adresovaným orgánu činnému v trestním řízení, že odmítá vypovídat.
2.6.	Vyšetřování 
Vyšetřování je jedním z úseků trestního stíhání před podáním obžaloby, postoupení věci jinému orgánu nebo zastavení trestního stíhání, včetně schválení narovnání a podmíněného zastavení trestního stíhání před podáním obžaloby (§ 160 odst. 1 TrŘ). 
Policejní orgán může připustit účast obviněného na vyšetřovacích úkonech a umožnit mu klást otázky vyslýchaným svědkům. Zejména tak postupuje, jestliže obviněný nemá obhájce a spočívá-li úkon ve výslechu svědka, který má právo odepřít výpověď (§ 165 odst. 1 TrŘ). Takto provedený výslech je využitelný jako soudní důkaz, neboť jen takový protokol o úkonu trestního řízení, který byl proveden s využitím práva obviněného na konfrontaci se svědkem ve formě možnosti být přítomen při úkonu, uplatnit své námitky, klást otázky vyslýchaným osobám a tím prověřovat věrohodnost a pravdivost konkrétního důkazu. V těchto případech by měl mít policejní orgán v souladu se zákonodárcem zájem, aby při výslechu svědka, který má právo odepřít výpověď, byl vždy obviněný, který není obhajován obhájcem. V tomto případě je postup policejního orgánu ve vyšetřování v souladu s čl. 6 odst. 3 písm. d) EÚLP, dle níž každý, kdo je obviněný z trestného činu, má tato minimální práva: „vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě a dosáhnout předvolání svědků ve svůj prospěch za stejných podmínek, jako svědků proti sobě“.  Potom je jako soudní důkaz využitelný jen takový protokol o úkonu trestního řízení, který byl proveden s využitím práva obviněného na konfrontaci se svědkem ve formě možnosti být přítomen při úkonu, uplatnit své námitky, klást mu otázky a tím prověřovat věrohodnost a pravdivost konkrétních důkazu.
Účast obhájce na vyšetřovacích úkonech podle § 165 odst. 2 a 3 TrŘ je jeho právem, nikoliv povinností. Toto právo nemůže vykonávat proti vůli obviněného. Výjimka je pouze u obviněných, kteří jsou zbaveni způsobilosti k právním úkonům, nebo jejichž způsobilost k právním úkonům je omezena (§ 41 odst. 4 TrŘ), kdy se může obhájce účastnit vyšetřovacích úkonů i proti vůli obviněného. Jinak policejní orgán nebude opakovat vyšetřovací úkon za účasti obhájce, pokud obviněný nechce, aby se obhájce tohoto úkonu účastnil. Pokud tedy vada vyšetřovacího úkonu spočívá v tom, že úkon byl proveden bez účasti obhájce, bude třeba opakovat vyšetřovací úkon jen tehdy, navrhne-li obviněný, aby se úkon opakoval za účasti obhájce, a jde-li o úkon pro rozhodnutí soudu významný. Takový návrh by měl obviněný učinit nejpozději při prostudování spisu při skončení vyšetřování a popř. navrhnout doplnění. 
2.6.1.	Postavení obviněného ve vyšetřovacích úkonech
Obviněný, na rozdíl od obhájce, není oprávněn být přítomen při vyšetřovacích úkonech. Policejní orgán pouze může připustit účast obviněného na vyšetřovacích úkonech a umožnit mu klást otázky vyslýchaným svědkům. Zejména tak postupuje, jestliže obviněný nemá obhájce a spočívá-li úkon ve výslechu svědka, který má právo odepřít výpověď (§ 165 odst. 1 TrŘ). Tímto je zabezpečeno právo obviněného v souladu s  čl. 6 odst. 3 EÚLP, dle něhož je jako soudní důkaz využitelný jen takový protokol o úkonu trestního řízení, který byl proveden s využitím práva obviněného na konfrontaci se svědkem ve formě možnosti být přítomen při úkonu, uplatnit své námitky, klást otázky vyslýchaným osobám a tím prověřovat věrohodnost a pravdivost konkrétního důkazu. 
Vyžaduje-li to důkazní situace, může být obviněný předvolán k provedení rekonstrukce, vyšetřovacího pokusu a případně prověrky na místě.
Vyšetřovací pokus se koná, mají-li být pozorováním uměle vytvořeny nebo v obměňovaných podmínkách prověřeny nebo upřesněny skutečnosti zjištěné v trestním řízení, popřípadě zjištěny nové skutečnosti důležité pro trestní řízení (§ 104c odst. 1 TrŘ). 
K provedení vyšetřovacího pokusu se nepřistoupí, jestliže to je vzhledem k okolnostem případu nebo k osobě podezřelého, obviněného, spoluobviněného, poškozeného nebo svědka nevhodné nebo lze-li účelu vyšetřovacího pokusu dosáhnout jinak (§ 104c odst. 2 TrŘ). K vyšetřovacímu pokusu, který je prováděn v přípravném řízení, musí být přibrána alespoň jedna osoba, která není na věci zúčastněná, ledaže by nemožnost zajistit její přítomnost při vyšetřovacím pokusu zmařila jeho provedení. Je-li to potřebné vzhledem k povaze věci a ke skutečnostem, které dosud v trestním řízení vyšly najevo, přibere se k vyšetřovacímu pokusu znalec, popřípadě podezřelý, obviněný a svědek. Jejich účast při vyšetřovacím pokusu se řídí ustanoveními, která platí pro jejich výslech. Zúčastní-li se vyšetřovacího pokusu osoba mladší než patnáct let, užije se přiměřeně ustanovení § 102 TrŘ (§ 104c odst. 3 TrŘ). K úkonům, které souvisejí s vyšetřovacím pokusem, nesmí být podezřelý, obviněný, poškozený nebo svědek, který má právo odepřít výpověď, žádným způsobem donucován (§ 104c odst. 3 TrŘ).
Vyšetřovací pokus může být součástí rekonstrukce. Cílem tohoto úkonu je ověřit nebo upřesnit, zda se určitá skutečnost důležitá pro trestní řízení stala, nebo mohla stát určitým způsobem a za určitých podmínek. Vyšetřovací pokus může být v trestním řízení důkazem pouze tehdy, když je vykonán za podmínek ustanovení § 104c TrŘ.
Rekonstrukce se může konat jen za aktivní účasti obviněného, vyšetřovací pokus se může uskutečnit za jeho aktivní i pasivní účasti nebo bez něj. Koná-li se vyšetřovací pokus za účasti obviněného, je nutno jej poučit ve smyslu příslušných ustanovení trestního řádu o jeho výslechu. Rekonstrukce se koná, má-li být obnovením situace a okolností, za kterých byl trestný čin spáchán nebo které k němu mají podstatný vztah, prověřena výpověď podezřelého, obviněného, spoluobviněného, poškozeného nebo svědka, jestliže jiné důkazy provedené v trestním řízení nepostačují k objasnění věci (§ 104d odst. 1 TrŘ). Na postup při rekonstrukci se přiměřeně užijí ustanovení o vyšetřovacím pokusu (§ 104d odst. 2 TrŘ). Rekonstrukce trestného činu je úkon zachycující určitý souvislý celek jednání obviněného, jehož podstatou je obnovení situace a okolností, za kterých byl trestný čin spáchán, nebo k němu mají podstatný vztah. Účelem je obnovit původní podmínky předchozí události, celkovou, případně dílčí situaci a skutkové okolnosti případu, a to přímo na místě, kde k nim v minulosti došlo. V průběhu rekonstrukce obviněný, který souhlasí s provedením, předvádí, jakým způsobem se činu dopustil. Rekonstrukce může být důkazem v trestním řízení (§ 89 odst. 2 TrŘ). Při provádění rekonstrukce nesmí být obviněný orgány činnými v trestním řízení usměrňován ohledně svého počínání při činu, který během rekonstrukce znázorňuje nebo líčí.
Rekognice je znovupoznání osob a věcí a podle své povahy je to zásadně neopakovatelný úkon. Proto zákon stanoví, že posuzovaná osoba nebo věc nesmí být ztotožňující osobě ukázána. Koná-li se rekognice jako neodkladný nebo neopakovatelný úkon ve stadiu prověřování skutečností nasvědčující tomu, že byl spáchán trestný čin, koná se na návrh státního zástupce za účasti soudce. K provádění rekognice se vždy přibere alespoň jedna osoba, která není na věci zúčastněna. Pro rekognici jinak platí ustanovení o výpovědi obviněného a svědka. 
Prověrka na místě se koná, je-li zapotřebí za osobní přítomnosti podezřelého, obviněného nebo svědka doplnit nebo upřesnit údaje důležité pro trestní řízení, které se vztahují k určitému místu (§ 104e odst. 1 TrŘ). Na postup při prověrce na místě se přiměřeně užijí ustanovení o vyšetřovacím pokusu (§ 104e odst. 2 TrŘ). Policejní orgán může při dokazování uskutečnit prověrku na místě. Jedná se o úkon, při kterém podezřelý, obviněný, nebo svědek doplňuje, upřesňuje údaje, ukazuje místa a objekty bezprostředně související s vyšetřovaným případem. Cílem prověrky místa je porovnat skutečnosti, které uvedl při výslechu, se situací na konkrétním místě a získaní nových faktů nebo zajištění dalších předmětných důkazů.
K úkonům, které souvisí s rekonstrukcí, vyšetřovacím pokusem a prověrkou, nesmí být obviněný žádným způsobem donucován, byť se jich musí na základě předvolání zúčastnit.
2.6.2.	Skončení vyšetřování, prostudování spisů obviněným
Uzná-li policejní orgán vyšetřování za skončené a jeho výsledky za postačující k podání obžaloby, umožní obviněnému a obhájci v přiměřené době prostudovat spisy a učinit návrhy na doplnění vyšetřování. Na tuto možnost upozorní policejní orgán obviněného a jeho obhájce nejméně tři dny předem. Nepovažuje-li policejní orgán navrhované doplnění za nutné, odmítne je. O těchto úkonech učiní policejní orgán záznam ve spise a o odmítnutí návrhů na doplnění vyšetřování vyrozumí obviněného nebo obhájce (§ 166 odst. 1 TrŘ). Jedná se o právo obviněného a jeho obhájce, o němž musí být oba řádně poučeni. Pokud se obviněný nebo obhájce či oba dva rozhodnou využít svého práva prostudovat spisy a podat návrhy na doplnění dokazování, musí jím k tomu být poskytnuta přiměřená doba a musí jim být umožněno činit návrhy a doplnění dokazování.
Jestliže policejní orgán hodlá navrhnout podání obžaloby, umožní obviněnému a jeho obhájci prostudovat celý originál trestního spisu a všechny přílohové materiály, které jsou se spisem předávány státnímu zástupci. Prostudování spisu lze považovat za skončené až poté, co i strana obhajoby prohlásí, že doba, po kterou jí bylo umožněno studovat spis, je dostatečná. Pokud by však obviněný zjevně v úmyslu mařit vyšetřování nebo oddalovat jeho skončení bezdůvodně otálel se studiem spisu, policejní orgán mu stanoví přiměřenou dobu, po kterou mu bude spis ponechán k prostudování. Tuto skutečnost zaznamená do záznamu o prostudování spisu včetně vyjádření obviněného. V případě, že by policejní orgán obhajobě nepředložil k prostudování celý spis, bylo by obviněnému znemožněno se seznámit se všemi důkazy obsaženými ve spisu. Potom jde o vadu řízení, která po podání obžaloby může podle okolností odůvodnit vrácení věci soudem státnímu zástupci k došetření dle § 188 odst. 1 písm. e) TrŘ, je-li třeba k odstranění závažných vad přípravného řízení nebo k objasnění základních skutečností pro rozhodnutí.
Návrh na doplnění vyšetřování má podobu podání. Takový návrh může spočívat přímo v označení určitého důkazního prostředku i skutečnosti, která má být zjištěna, nebo v tom, že se navrhne doplnění dokazování, aniž by byl navržen důkazní prostředek. Je-li podán návrh na doplnění vyšetřování, reaguje na něj policejní orgán tak, že buď vyšetřování doplní v rozsahu, v jakém to považuje za nutné, nebo doplnění provede neformálním opatřením, proti němuž není přípustná stížnost a o němž vyrozumí obviněného a jeho obhájce. Jsou-li opatřeny poté, co je umožněno obviněnému i jeho obhájci prostudovat spisy po skončení vyšetřovaní podle § 166 odst. 1 TrŘ, nové důkazy, je nutno s výsledky tohoto doplněného dokazování obviněného a jeho obhájce seznámit. Shledá-li policejní orgán návrhy na doplnění dokazování důvodnými, vyšetřování doplní v rozsahu, v jakém to považuje za nutné, a pak musí znovu umožnit obviněnému a jeho obhájci prostudovat spisy včetně příloh a učinit návrhy na doplnění dokazování. Od tohoto úkonu lze upustit pouze tehdy, souhlasí-li s tím obviněný i jeho obhájce. Nevyužijí-li obviněný nebo obhájce možnosti prostudovat spisy, ačkoliv na ni byli řádně upozorněni, učiní o tom policejní orgán záznam do spisu a postupuje dále, jako by k tomuto úkonu došlo (§ 166 odst. 2 TrŘ).
 Pokud policejní orgán nehodlá podat návrh na podání obžaloby státnímu zástupci, potom obviněného a jeho obhájce nevyrozumí o možnosti prostudování spisu.
Obviněný, podezřelý ve zkráceném přípravném řízení, zadržený podezřelý i jeho obhájce jsou oprávněni žádat státního zástupce, aby uplatnil dozor vůči úkonům policejního orgánu. Obvinění a obhájci využívají žádosti o přezkoumání postupu policejního orgánu dle § 157a TrŘ v případech, kdy nerozhodoval usnesením, nýbrž opatřením, a proto takové rozhodnutí nemohou napadnout stížností, stejně jako v případech jakýchkoliv jiných závad v jeho postupu. Pokud státní zástupce nekoná vyšetřování, může se obhajoba domáhat dohledu nejblíže nadřízeného státního zastupitelství nad postupem nižšího státního zastupitelství.
3.	Vazba
Důvody vazby jsou taxativně uvedeny v § 67 TrŘ. Obviněný smí být vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava,
•	že uprchne nebo se bude skrývat, aby se tak trestnímu stíhání nebo trestu vyhnul, zejména nelze-li jeho totožnost hned zjistit, nemá-li stálé bydliště anebo hrozí-li mu vysoký trest,
•	že bude působit na dosud nevyslechnuté svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařit objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání, 
•	že bude opakovat trestnou činnost, pro niž je stíhán, dokoná trestný čin, o který se pokusil, nebo vykoná trestný čin, který připravoval nebo kterým hrozil.
Vazba je opatřením výjimečným a fakultativním. Soudce rozhodující v přípravném řízení o vazbě tedy může shledat některý z důvodů vazby, ale přesto nemusí obviněného do vazby vzít. Vazba může být dle § 67 písm. a) a § 67 písm. c) TrŘ nahrazena zárukou, dohledem nebo písemným slibem (§ 73 odst. 1 TrŘ) nebo peněžitou zárukou (§ 73a TrŘ), i když jsou shledány důvody vazby. Obhájce může podat jménem obviněného klienta soudci návrh, aby v případě, že shledal důvod vazby, nahradil vazbu některou z výše uvedených možností, zakotvených v trestním řádu. 
Vzít do vazby nelze obviněného, který je stíhán pro úmyslný trestný čin, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice nepřevyšuje dvě léta, nebo pro trestný čin spáchaný z nedbalosti, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice nepřevyšuje tři léta. (§ 68 odst. 2 TrŘ), nejde-li o výjimky obsažené v § 68 odst. 3 TrŘ.
V případech, kdy je dán některý z důvodů vazby dle § 67 TrŘ a obviněného nelze předvolat, předvést nebo zadržet a zajistit tak jeho přítomnost při výslechu, vydá v přípravném řízení soudce na návrh státního zástupce a v řízení před soudem předseda senátu příkaz, aby byl obviněný zatčen (§ 69 odst. 1 TrŘ). Zatčením se zde rozumí zjištění pobytu, zadržení a krátkodobé omezení osobní svobody obviněného za účelem jeho dodání soudci, který příkaz k zatčení vydal. Policejní orgán, který obviněného na základě příkazu zatkl, je povinen ho neodkladně, nejpozději však do 24 hodin dodat soudu, jehož soudce příkaz vydal; není-li to možné vzhledem ke značné vzdálenosti od místa soudu, jehož soudce příkaz vydal, musí být obviněný dodán nejpozději do 24 hodin od zatčení jinému věcně příslušnému soudu. Nestane-li se tak, musí být obviněný propuštěn na svobodu (§ 69 odst. 4 TrŘ).
Soudce, jemuž byl obviněný dodán, musí obviněného neprodleně vyslechnout, rozhodnout o vazbě a rozhodnutí oznámit obviněnému do 24 hodin od doby, kdy mu byl obviněný dodán. Provádí-li výslech jiný věcně příslušný soudce, informuje o jeho výsledku soudce věcně příslušného soudu, který příkaz k zatčení vydal. Tento soudce po získání informace o výslechu rozhodne o vazbě a své rozhodnutí oznámí prostřednictvím soudce provádějícího výslech obviněného. Není-li obviněnému oznámeno rozhodnutí do 24 hodin od doby, kdy byl dodán soudu nebo soudci provádějícímu jeho výslech, musí být obviněný propuštěn na svobodu. Obviněný má právo požadovat, aby obhájce, pokud je dosažitelný, byl přítomen jeho výslechu (§ 69 odst. 5 TrŘ). Právo obviněného na účast při výslechu, tak jak je uvedeno v § 69 odst. 5 TrŘ, je možno realizovat substitučním pověřením advokáta, který má sídlo v místě, kde se výslech provádí.
Rozhodování o vazbě
Listina základních práv a svobod svěřuje rozhodování o vazbě v čl. 8 odst. 5 soudu. Toto ustanovení je konkretizováno ustanovením § 68 odst. 1 TrŘ, podle kterého rozhoduje o vzetí obviněného do vazby soud a v přípravném řízení na návrh státního zástupce soudce. Zákonodárce v ustanovení znovu zdůrazňuje, že do vazby lze vzít toliko osobu, proti níž bylo zahájeno trestní stíhání. Rozhodování o dalším trvání vazby v přípravném řízení svěřuje ustanovení § 73b odst. 2 TrŘ státnímu zástupci. Státní zástupce může také rozhodnout o propuštění obviněného z vazby v případě nahrazení vazby zárukou, slibem, dohledem probačního úředníka nebo peněžitou zárukou.
3.1.1.	Důvody vazby  
Institut procesní vazby v trestním řízení patří k nejspornějším problémům trestního procesu. Vzetí do vazby je velmi závažným zásahem do osobní svobody občana; vzhledem k tomu lze vzít do vazby pouze osobu, proti níž bylo zahájeno trestní stíhání. Rozhodnutí o vazbě musí být odůvodněné též skutkovými okolnostmi. O vzetí do vazby rozhoduje soud a v přípravném řízení na návrh státního zástupce soudce. 
Obviněný smí být dle § 67 TrŘ vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava,
a)	že uprchne nebo se bude skrývat, aby se tak trestnímu stíhání nebo trestu vyhnul, zejména nelze-li jeho totožnost hned zjistit, nemá-li stálé bydliště anebo hrozí-li mu vysoký trest (tzv. vazba útěková),
b)	že bude působit na dosud nevyslechnuté svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařit objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání (tzv. vazba koluzní), 
c)	že bude opakovat trestnou činnost, pro niž je stíhán, dokoná trestný čin, o který se pokusil, nebo vykoná trestný čin, který připravoval nebo kterým hrozil, a dosud zjištěné skutečnosti nasvědčují tomu, že skutek, pro který bylo zahájeno trestní stíhání, byl spáchán, má všechny znaky trestného činu, jsou zřejmé důvody k podezření, že tento trestný čin spáchal obviněný, a s ohledem na osobu obviněného, povahu a závažnost trestného činu, pro který je stíhán, nelze v době rozhodování účelu vazby dosáhnout jiným opatřením (tzv. vazba předstižná)
V úvodní části věty v § 67 TrŘ  je zdůrazněno „Obviněný smí být dle § 67 TrŘ vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava“, že se dopustí některého jednání uvedeného pod písm. a), b) nebo c). Vzít do vazby obviněného lze jen tehdy, jestliže buď jeho jednání nebo další konkrétní skutečnosti odůvodňují uvedenou obavu. Takové jednání obviněného nebo další konkrétní skutečnosti musí být dostatečným a rozumným důvodem pro odůvodnění alespoň některé z uvedených obav. Zásadněji je třeba hodnotit jak všechny skutečnosti vyplývající přímo z dosavadního jednání obviněného, tak i skutečnosti další, které mohou mít význam pro rozhodnutí o vazbě, přičemž může jít jak o skutečnosti nasvědčující obavě z následků uvedených v § 67 TrŘ pod písm. a) až c), tak i o skutečnosti svědčící proti takovému závěru, přičemž hodnocení těchto skutečností je nutné uvést v odůvodnění rozhodnutí.
Vzít do vazby nelze obviněného, který je stíhán pro úmyslný trestný čin, za který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice nepřevyšuje dvě léta, nebo pro trestný čin spáchaný z nedbalosti, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice nepřevyšuje tři roky, při respektování omezení v § 68 odst. 3 TrŘ. Vychází se ze sazby trestu odnětí svobody uvedené ve zvláštní části trestního zákona, přičemž se přihlíží ke snížení trestní sazby u mladistvých, či k jejímu zvýšení u zvláště nebezpečného recidivisty.
Dle § 68 odst. 2 TrŘ je vyloučeno vzetí do vazby, jestliže je obviněný stíhán pro některý trestný čin se sazbou zde uvedenou, nýbrž i pro další úmyslný trestný čin, na který zákon stanoví trest odnětí svobody, jehož horní hranice nepřevyšuje dvě léta, nebo pro další trestný čin spáchaný z nedbalosti, na který zákon stanoví trest odnětí, jehož horní hranice nepřevyšuje tři roky.
Ustanovení § 68 odst. 3 TrŘ obsahuje výjimky ze zákazu vzetí do vazby.
Omezení uvedená v odstavci 2 se neužijí, jestliže obviněný:
a)	uprchl nebo se skrýval,
b)	opakovaně se nedostavil na předvolání a nepodařilo se jej předvést ani jinak zajistit jeho účast při úkonu trestního řízení,
c)	je neznámé totožnosti a dostupnými prostředky se ji nepodařilo zjistit,
d)	již působil na svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařil objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání, 
e)	pokračoval v trestné činnosti, pro niž je stíhán.
Zde jsou uvedeny důvody, kdy lze vzít obviněného do vazby, i když jde o trestný čin dle § 68 odst. 2 TrŘ.
ad. a): tento důvod se užije pouze v případě, že obviněný uprchl nebo se skrýval, tedy že takovému jednání již došlo, nikoliv, že je obava z takového jednání.
ad. b): zde musí být splněny dvě podmínky. Jednak obviněný se opakovaně (nejméně dvakrát) nedostavil na předvolání a jednak se nepodařilo předvést jej ani jinak zajistit účast při úkonu trestního řízení. V případě závažné omluvy ze zdravotních důvodů nebo z jiného důvodu objektivně mu bránícího dostavit se k úkonu trestního řízení, která bude objektivně doložena příslušnými doklady, nebude možno využít tento důvod a obviněného vzít do vazby.
ad. c): Zde musí být taktéž splněny dvě podmínky. Především obviněný je neznámé totožnosti (nemá u sebe věrohodné doklady prokazující totožnost) a kromě toho dostupnými prostředky se jeho totožnost nepodařilo zjistit, a to ani v evidenci obyvatel. Tento důvod se vztahuje i na případy, kdy obviněný uvádí nepravdivou totožnost, nebo užívá falešné doklady, což se vyskytuje zejména u cizinců. Obviněnému však musí být dána možnost prokázat svou totožnost i za situace, kdy u sebe příslušný doklad nemá, zejména uvádí-li, že jej má v bydlišti či na pracovišti, které je na území České republiky a je dostupné orgánům činným v trestním řízení, nebo pomocí důvěryhodné osoby.
ad. d): zde se vyžaduje, aby obviněný již působil na svědky nebo spolu obviněné (vyžaduje se aktivní jednání obviněného, které musí být prokázáno) nebo jinak mařil objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání, což musí být prokázáno jeho konkrétním jednáním spočívajícím v zatajování skutečností, ničení důkazů či jejich ukrývání apod.
ad. e): zde se vyžaduje, aby obviněný pokračoval v trestné činnosti, pro níž je stíhán, tedy opakoval trestnou činnost, pokračoval v ní dalšími útoky.
Důvody uvedené v písm. a) až e) § 68 odst. 3 TrŘ se vztahují jak k jednání obviněného před prvním rozhodováním o jeho vzetí do vazby, tak i k jeho jednání po takovém rozhodnutí, kdy do vazby s ohledem na omezení podle § 68 odst. 2 TrŘ vzat nebyl, tak i na jednání po vzetí do vazby, má-li být v důsledku překvalifikace stíhaného trestného činu z vazby propuštěn.
Při rozhodování o vzetí obviněného do vazby musí soud zvažovat nejen důvody uvedené v § 67 TrŘ, ale také zhodnotit, zda dosud zjištěné skutečnosti nasvědčují tomu, že:
•	skutek, pro který bylo zahájeno trestní stíhání, byl spáchán,
•	má všechny znaky trestného činu, 
•	jsou zřejmé důvody k podezření, že tento trestný čin spáchal obviněný, 
•	s ohledem na osobu obviněného, povahu a závažnost trestného činu, pro který je stíhán, nelze v době rozhodování účelu vazby dosáhnout jiným opatřením.
Z ustanovení § 67 TrŘ vyplývá snaha zákonodárce aplikovat institut vazby pouze v nezbytných případech.
Důvody vazby dle § 67  TrŘ ve vztahu k obviněnému
Obviněný smí být dle § 67 písm. a) TrŘ vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava, že uprchne nebo se bude skrývat, aby se tak trestnímu stíhání nebo trestu vyhnul, zejména nelze-li jeho totožnost hned zjistit, nemá-li stále bydliště anebo hrozí-li mu vysoký trest, a dosud zjištěné skutečnosti nasvědčují tomu, že skutek, pro který bylo zahájeno trestní stíhání, byl spáchán obviněným, a s ohledem na osobu obviněného, povahu a závažnost trestného činu, pro který je stíhán, nelze v době rozhodování účelu vazby dosáhnout jiným opatřením. U tohoto důvodu tzv. útěkové vazby stačí existence kterékoli z okolností zde uvedených, za podmínky, že konkrétní skutečnosti odůvodňují reálnou obavu, že obviněný uprchne nebo se bude skrývat, aby se tak trestnímu stíhání nebo trestu vyhnul. Pod pojmem uprchne se zde rozumí útěk do ciziny. Pod pojmem bude se skrývat rozumí soudní praxe ukrývání obviněného v tuzemsku. V obou případech hodnotí soudce konkrétní skutečnosti z hlediska odůvodněného předpokladu, zda je dána obava z uprchnutí nebo skrývání se obviněného. Kromě výslovně uvedených okolností to může být např. příprava obviněného na odcestování, snaha zajistit si falešné doklady na cestu do cizího státu, delší opuštění místa bydliště a zaměstnání, zadržení obviněného na útěku přes hranice. Soudce musí zvažovat jak skutečnosti objektivní povahy, tak reálné poměry, postavení v zaměstnání či ve společnosti, vysoký věk obviněného či těhotenství obviněné atd.).
Důvodem obavy, že obviněný uprchne nebo se bude skrývat, aby se tak trestnímu stíhání vyhnul, protože mu hrozí vysoký trest, ve smyslu § 67 písm. a) TrŘ mohou být též negativní rysy obviněného vyplývající z příslušných znaleckých posudků a dále skutečnost, že obviněný se nezdržoval v místě svého bydliště, protože páchal jinou trestnou činnost na různých místech republiky.
Důvod útěkové vazby by však mohl být dán i tehdy, jestliže obviněný, který měl být předveden, znemožňuje předvedení např. opětovně tím, že se před policejním orgánem, který jej má předvést, nechá zapírat atd.. V těchto případech jde o zřejmé aktivní snahy skrývat se před trestním stíháním a může být dán důvod vazby dle § 67 písm. a) TrŘ. Sem patří případy, kdy se obviněný opakovaně nedostaví k hlavnímu líčení, v době jeho konání se úmyslně vzdálí ze svého bydliště či pracoviště, aby se stal nedosažitelným pro případ předvedení. Vyhnout se trestu zde znamená jak vyhnout se uložení trestu, který obviněnému hrozí za trestnou činnost, pro niž je brán do vazby, tak i vyhnout se výkonu trestu již pravomocně uloženému, který mu byl uložen v minulosti. Důvod útěkové vazby nelze spatřovat v samotné skutečnosti, že obviněný může kdykoli opustit území České republiky, neboť svoboda pohybu je ústavně zaručena. Soud nemůže učinit závěr, že obviněnému hrozí vysoký trest, jen na podkladě příslušné trestní sazby stanovené trestním zákonem na trestný čin, pro který bylo zahájeno trestní stíhání, ale vždy musí hodnotit konkrétní okolnosti rozhodné pro stanovení stupně nebezpečnosti činu pro společnost i poměry obviněného; přitom je třeba uvážit nejen předpokládanou výši trestu, ale i to, zda takto stanovená výše trestu odůvodňuje obavu, že konkrétní obviněný uprchne nebo se bude skrývat.
Obviněný smí být dle § 67 písm. b) TrŘ vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava, že bude působit na dosud nevyslechnuté svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařit objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání, a dosud zjištěné skutečnosti nasvědčují tomu, že skutek, pro který bylo zahájeno trestní stíhání, byl spáchán, má všechny znaky trestného činu, jsou zřejmé důvody k podezření, že tento trestný čin spáchal obviněný, a s ohledem na osobu obviněného, povahu a závažnost trestného činu, pro který je stíhán, nelze v době rozhodování účelu vazby dosáhnout jiným opatřením. V případě této koluzní vazby [§ 67 písm. b) TrŘ] musí být dány konkrétní skutečnosti odůvodňující obavu z následku v tomto ustanovení uvedeného. 
Důvody koluzní vazby jsou obecně dovozovány, jsou-li v posuzovaném případě shledány skutečnosti, které odůvodňují obavu, že obviněný bude mařit zjištění skutkových okolností, jež jsou důležité pro objasnění věci. Způsoby, kterými o to může obviněný usilovat, tzn. působení na dosud soudem nevyslechnuté svědky nebo spoluobviněné. Konkrétní poznatky, které odůvodňují koluzní vazbu, musí být spojeny s předpokládanou aktivní činností obviněného, směřující k maření skutečností závažných pro trestní stíhání. Proto nemůže být koluzním důvodem vazby jen určitá důkazní situace (např. rozpory ve svědeckých výpovědích, složitost dokazování), ale musí zde být konkrétní skutečnosti nasvědčující obavě, že obviněný má koluzní záměry (např. hodlá proti svědkovi použít kompromitující doklady, nebo že se chystá poslat dopis nebo již poslal dopis svědkovi s výzvou, aby křivě vypovídal atd.). 
Jiným mařením objasňování skutečností důležitých pro trestní stíhání je např. zákonem nepřípustné působení na znalce, padělání, pozměňování, ničení nebo ukrývání listinných či věcných důkazů. Za důvod koluzní vazby je považováno i působení na osobu dosud nepředvedenou orgánem činným v trestním řízení, která vnímala svými smysly skutkové okolnosti důležité z hlediska posouzení konkrétní trestního případu, u nichž je vzhledem k tomu odůvodněný předpoklad, že bude vyslýchán orgánem činným v trestním řízení, ať již jako budoucí svědek nebo spoluobviněný. Lze tedy shledat důvody koluzní vazby u obviněného i tehdy, když je zde konkrétními skutečnostmi odůvodněna obava, že obviněný bude působit na takovou osobu, byť dosud neztotožněnou, po které je vyhlášeno pátrání, a která proto dosud nemohla být předvolána jako svědek nebo jí nemohlo být dosud sděleno obvinění. Takovéto konkrétní skutečnosti musí být zjištěny postupem přípustným podle trestního řádu, zpravidla dokazováním, a to zejména při vzetí do vazby ihned po zadržení a zahájení trestního stíhání sdělením obvinění.
Obviněný smí být dle § 67 písm. c) TrŘ vzat do vazby jen tehdy, jestliže z jeho jednání nebo dalších konkrétních skutečností vyplývá důvodná obava, že bude opakovat trestnou činnost, pro niž je stíhán, dokoná trestný čin, o který se pokusil, nebo vykoná trestný čin, který připravoval nebo kterým hrozil. V důvodech vazby dle § 67 písm. c)  TrŘ musí být obava, že obviněný bude opakovat trestnou činnost, pro niž je stíhán, nebo že dokoná trestný čin, o který se pokusil, nebo vykoná trestný čin, který připravoval nebo kterým hrozil. „Opakováním trestné činnosti, pro niž je obviněný stíhán, se podle judikatury rozumí nejen opakování téhož trestného činu, nýbrž i spáchání trestného činu téže povahy. Trestnou činností se zde rozumí i trestná činnost téhož druhu, např. trestná činnost proti životu a zdraví, majetková trestná činnost apod.. Proto důvodem předstižné vazby nemůže být obecně pojaté nebezpečí z opakování i blíže neurčené trestné činnosti. Má-li jít o obavu z dokonání trestného činu, musí jít o pokus totožného trestného činu. Stejně je tomu u dokonání trestného činu, který obviněný připravoval.“ 
Pokud je obviněný stíhán pro některý z trestných činů podle § 154 odst. 1, § 156, § 197a TrZ a hrozí důvodná obava, že obviněný splní svou výhružku, může jít v tomto případě o jeden z důvodů předstižné vazby.
V trestním řádu se můžeme také setkat s institutem „vyhošťovací vazba“. Hrozí-li obava, že se odsouzený bude skrývat nebo jinak mařit výkon trestu vyhoštění, může předseda senátu rozhodnout o vzetí odsouzené do vyhošťovací vazby, nerozhodne-li o jejím nahrazení zárukou, slibem nebo peněžitou zárukou (§ 350c odst. 1 TrŘ)
Trvání vazby
Vazba může trvat v přípravném řízení a v řízení před soudem jen nezbytně nutnou dobu. Vazba z důvodu uvedeného v § 67 písm. b) TrŘ může trvat nejdéle tři měsíce; pokud bylo zjištěno, že obviněný již působil na svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařil objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání, rozhodne v přípravném řízení o ponechání obviněného ve vazbě na návrh státního zástupce soudce a po podání obžaloby soud. Nebyl-li obviněný, který není ve vazbě současně i z jiného důvodu, propuštěn na svobodu před uplynutím této lhůty, musí být z vazby z důvodu uvedeného v § 67 písm. b) TrŘ propuštěn nejpozději následující den po uplynutí uvedené lhůty. (§ 71 odst. 2 TrŘ). Smyslem tohoto ustanovení, podle něhož vazba může trvat v přípravném řízení i v řízení před soudem jen nezbytně nutnou dobu, je v tom, aby doba vazby nebyla bezdůvodně prodlužována.
V případě, že je obviněný pouze v koluzní vazbě dle § 67 písm. b) TrŘ a v průběhu tříměsíční lhůty soudem nebylo rozhodnuto, že je u něj dán další důvod vazby, či vznikl důvod vazby dle § 67 písm. a) nebo c) TrŘ (rozhodnout o tom, že další důvod vznikl, musí rovněž soud, v přípravném řízení na návrh státního zástupce), je třeba obviněného usnesením propustit z vazby nejpozději den následující po uplynutí lhůty tří měsíců od zatčení nebo zadržení, popř. omezení osobní svobody. O propuštění obviněného z vazby rozhodne ve smyslu § 71 odst. 2 TrŘ soud a v přípravném řízení státní zástupce § 73b TrŘ, a to i v případě, že o to nepožádá obviněný. Je-li však zjištěno, že obviněný již působil na svědky nebo spoluobviněné nebo jinak mařil objasňování skutečností závažných pro trestní stíhání, potom se tříměsíční limit trvání koluzní vazby neuplatní (§ 71 odst. 2 TrŘ věta druhá za středníkem).
Při prodlužování vazby jsou orgány činné v trestním řízení, kromě existence zákonného vazebního důvodu, povinny prokázat vážné důvody, v důsledku nichž v uplynulé lhůtě nebylo možno řízení ukončit. Státní zástupce je tudíž povinen prokazovat vážné důvody, v důsledku v nichž uplynulé doby nebylo možno řízení ukončit. Tyto konkrétní důvody tudíž musí uvést v odůvodnění rozhodnutí, jímž se obviněný ponechává i nadále ve vazbě. Prodloužení vazby je zdůvodněno v citaci § 71 odst. 4 TrŘ, tedy že v zákonné tříměsíční lhůtě nebylo možné pro obtížnost věci nebo z jiných závažných důvodů trestní stíhání skončit, propuštěním na svobodu hrozí, že bude zmařeno nebo podstatně ztíženo dosažení účelu trestního stíhání. Státní zástupce je povinen tyto konkrétní důvody výslovně uvést, jinak je jeho rozhodnutí nepřezkoumatelné. Pokud ve svém rozhodnutí zákonné požadavky nezdůvodní, je to důvodem pro to, aby obhajoba podala proti takovému rozhodnutí stížnost.
Všechny orgány činné v trestním řízení jsou povinny průběžně zkoumat, zda důvody vazby ještě trvají nebo se nezměnily. Soudce tak činí v přípravném řízení pouze v řízení o stížnosti proti rozhodnutí uvedenému v § 146a odst. 1 písm. a) TrŘ (§ 72 odst. 2 TrŘ). Zde zákon ukládá obecnou povinnost průběžně po celé trestní řízení zkoumat, zda důvody vazby trvají nebo zda se nezměnily. Na tuto základní povinnost navazuje ustanovení § 72 odst. 2 TrŘ. Obviněný musí být ihned propuštěn na svobodu, jestliže:
•	pomine důvod vazby, nebo
•	je zřejmé, že vzhledem k osobě obviněného a k okolnostem případu trestní stíhání nepovede k uložení nepodmíněného trestu odnětí svobody, a obviněný se nedopustil jednání uvedeného v § 68 odst. 3.
O vzetí obviněného do vazby může rozhodnout pouze soud a v přípravném řízení na návrh státního zástupce soudce (§ 73b odst. 1 TrŘ). O propuštění obviněného z vazby může i bez žádosti rozhodnout v přípravném řízení státní zástupce. Ten rovněž může rozhodnout o propuštění obviněného z vazby za současného nahrazení vazby zárukou, slibem, dohledem probačního úředníka nebo peněžitou zárukou. Nevyhoví-li státní zástupce žádosti o propuštění z vazby, je povinen ji do pěti pracovních dnů od doručení předložit k rozhodnutí soudu. Po podání obžaloby činí uvedená rozhodnutí soud. O propuštění obviněného z vazby může státní zástupce rozhodnout i bez toho, že obviněný podal žádost o propuštění z vazby.
Stížnost proti rozhodnutí o vazbě může podat (kromě státního zástupce) obviněný jako osoba přímo dotčená usnesením o vazbě (§ 142 odst. 1 TrŘ), dále ve prospěch obviněného také příbuzní obviněného v pokolení přímém, jeho sourozenci, osvojenec, osvojitel, manžel a druh, tedy osoby, které by mohly podat v jeho prospěch odvolání (§ 142 odst. 2, § 247 odst. 2 TrŘ).
3.1.2.	Možnosti nahrazení vazby
V trestním řádu existují čtyři druhy opatření, kterými lze nahradit vazbu: 
•	záruka za další chování obviněného, kterou mohou nabízet sdružení uvedená v § 3 odst. 1 TrŘ nebo důvěryhodná osoba [§ 73 odst. 1 písm. a) TrŘ]
•	písemný slib, který může dát osobně jen obviněný [§ 73 odst. 1 písm. b) TrŘ]
•	dohled probačního úředníka [§ 73 odst. 1 písm. c) TrŘ]
•	peněžitá záruka, kterou může složit obviněný nebo jiná osoba (§ 73a TrŘ)
I když existují důvody vazby uvedené v § 67 písm. a) TrŘ nebo c), nemůže být vzat obviněný do vazby, pokud v době rozhodování o vazbě lze účelu vazby dosáhnout jiným opatřením. Znamená to, že soud a v přípravném řízení soudce rozhodující o návrhu státního zástupce musí sám z úřední povinnosti vždy zjišťovat, není-li možno účelu vazby dosáhnout jinak, konkrétně některým ze čtyř citovaných druhů opatření, jimiž lze nahradit vazbu, a to i bez návrhu obhajoby. Výjimkou v možnostech nahrazení vazby je ustanovení v § 73a odst. 1 TrŘ.
 Pokud obviněný nabídne záruku, slib či peněžitou záruku, či nabídne dohled probačního úředníka, potom soudce, který rozhoduje o vazbě v přípravném řízení, vezme v úvahu povahu trestné činnosti, pro kterou je obviněný stíhán, osobu obviněného i konkrétní obsah opatření, jimž by měla být vazba nahrazena, stejně jako možnosti dosažení účelu vazby některou z těchto náhrad. Teprve po posouzení všech těchto okolností rozhodne, zda záruku, slib nebo peněžitou záruku přijme, nebo uplatní dohled probačního úředníka, či zda žádné z těchto opatření nepřijme.
Je-li dán důvod vazby uvedený v § 67 písm. a) nebo c) TrŘ, může orgán rozhodující o vazbě ponechat obviněného na svobodě nebo ho propustit na svobodu, jestliže:
a)	zájmové sdružení občanů uvedené v § 3 odst. 1 TrŘ anebo důvěryhodná osoba schopná příznivě ovlivňovat chování obviněného nabídnou převzetí záruky za další chování obviněného a za to, že se obviněný na vyzvání dostaví k soudu, státnímu zástupci nebo policejnímu orgánu a že vždy předem oznámí vzdálení se z místa pobytu, a orgán rozhodující o vazbě považuje záruku vzhledem k osobě obviněného a k povaze projednávaného případu za dostatečnou a přijme ji,
b)	obviněný dá písemný slib, že povede řádný život, zejména, že se nedopustí trestné činnosti, na vyzvání se dostaví k soudu, státnímu zástupci nebo policejnímu orgánu, vždy předem oznámí vzdálení se z místa pobytu a že splní povinnosti a dodrží omezení, která se mu uloží, a orgán rozhodující o vazbě považuje slib vzhledem k osobě obviněného a k povaze projednávaného případu za dostatečný a přijme jej, nebo
c)	s ohledem na osobu obviněného a povahu projednávaného případu lze účelu vazby dosáhnout dohledem probačního úředníka nad obviněným.
Poruší-li obviněný svůj písemný slib, nevede-li řádný život, poruší-li povinnosti a nedodrží-li stanovená omezení, bude orgán rozhodující o vazbě zvažovat, zda není na místě rozhodnout, že se obviněný bere do vazby. Porušení slibu obviněným však nemusí mít vždy za následek vzetí do vazby. 
Obviněný, nad nímž byl vysloven dohled probačního úředníka nahrazující vazbu, je povinen se ve stanovených lhůtách dostavit k probačnímu úředníkovi, změnit místo pobytu pouze s jeho souhlasem a podrobit se dalším omezením stanoveným ve výroku rozhodnutí, která směřují k tomu, aby se nedopustil trestné činnosti a nemařil průběh trestního řízení (§ 73 odst. 3 TrŘ). Dohled nad obviněným pak vykonávají úředníci a asistenti probační a mediační služby.
Je-li dán důvod vazby uvedený v § 67 písm. a) nebo c) TrŘ, může orgán rozhodující o vazbě ponechat obviněného na svobodě nebo ho propustit na svobodu též tehdy, jestliže přijme složenou peněžitou záruku, jejíž výši určil. Je-li obviněný stíhán pro trestný čin teroru (§ 93 a 93a), obecného ohrožení podle § 179 odst. 2, 3, nedovolené výroby a držení omamných a psychotropních látek a jedů podle § 187 odst. 3, 4, vraždy (§ 219), ublížení na zdraví (§ 222), loupeže podle § 234 odst. 3, znásilnění podle § 241 odst. 2 až 4 a pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 3, 4 trestního zákona a je-li dán důvod vazby uvedený v § 67 písm. c), nelze peněžitou záruku přijmout. Se souhlasem obviněného může peněžitou záruku složit i jiná osoba, musí však být před jejím přijetím seznámena s podstatou obvinění a se skutečnostmi, v nichž je shledáván důvod vazby (§ 73a odst. 1 TrŘ). Nepostačuje, aby souhlas vyjádřil pouze obhájce obviněného, aniž by z jeho projevu byla zřejmá vůle obviněného. O takovém návrhu na nahrazení vazby, v němž je obsažena i výše peněžité záruky, kterou obviněný nebo jiná osoba nabízí, rozhodne v přípravném řízení soudce a v řízení před soudem senát nebo samosoudce, a to současně s rozhodnutím o vazbě obviněného. Pokud rozhodne, že přijetí peněžité záruky je přípustné, může ponechat obviněného na svobodě nebo ho propustit z vazby na svobodu proto, že složenou peněžitou záruku přijme.
V přípravném řízení může o propuštění obviněného z vazby na svobodu, za současného nahrazení vazby peněžitou zárukou rozhodnout státní zástupce (§ 73b odst. 3 TrŘ). U obviněného, který je ve vazbě z důvodu podle § 67 písm. a) nebo c) TrŘ, může státní zástupce na návrh obviněného či jiné osoby ve smyslu § 73 a odst. 2 TrŘ vyslovit, že přijetím nabízené záruky je přípustné, současně určit její výši, s přihlédnutím k osobě a majetkovým poměrům obviněného nebo osoby, která za něj záruku nabídla, k povaze závažnosti činu, pro který je obviněný stíhán, a závažnosti důvodu vazby a způsobu jejího složení, a propustí obviněného po složení této částky na svobodu. Pokud státní zástupce žádosti obviněného o propuštění z vazby nevyhoví, je povinen ji předložit do pěti pracovních dnů soudu.
Přezkoumání důvodů vazby
Proti rozhodnutí o vazbě je přípustná stížnost, již může vždy podat obviněný. Obviněný má právo kdykoliv žádat o propuštění na svobodu. O takové žádosti musí soud neodkladně, nejpozději do pěti pracovních dnů, rozhodnout. Byla-li žádost zamítnuta, může ji obviněný, neuvede-li v ní jiné důvody, opakovat až po uplynutí čtrnácti dnů od právní moci rozhodnutí (§ 72 odst. 3 TrŘ).
Přezkoumání vazebních důvodů však trestní řád neponechává pouze na iniciativě obviněného. Bez ohledu na to, zda obviněný podá stížnost proti rozhodnutí o vazbě či zda požádá o propuštění z vazby na svobodu, jsou všechny orgány činné v trestním řízení povinny zkoumat v každém období trestního stíhání, zda důvody vazby ještě trvají, nebo zda se změnily.  
Obviněný musí být ihned propuštěn na svobodu, jestliže
a)	pomine důvod vazby, nebo
b)	je zřejmé, že vzhledem k osobě obviněného a k okolnostem případu trestní stíhání nepovede k uložení nepodmíněného trestu odnětí svobody, a obviněný se nedopustil jednání uvedeného v § 68 odst. 3 TrŘ (§ 72 odst. 2 TrŘ).
Pro obviněného je důležitá možnost podat stížnost proti rozhodnutí o vazbě, k němuž dochází vždy usnesením. Proti usnesení o vazbě mohou podat stížnost ve prospěch obviněného též osoby, které by mohly podat v jeho prospěch odvolání (§ 142 odst. 2 TrŘ), tzn. státní zástupce i příbuzní obžalovaného v pokolení přímém, jeho sourozenci, osvojitel, osvojenec, manžel a druh. Státní zástupce tak může učinit i proti vůli obviněného. Je-li obviněný zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo je-li jeho způsobilost k právním úkonům omezena, může i proti jeho vůli za něho v jeho prospěch podat stížnost též jeho zákonný zástupce a jeho obhájce (§ 247 odst. 2 TrŘ).
Odkladný účinek má pouze stížnost státního zástupce proti rozhodnutí o propuštění obviněného z vazby a stížnost stran proti rozhodnutí o připadnutí peněžité záruky státu. Byl-li však státní zástupce při vyhlášení takového rozhodnutí přítomen, má jeho stížnost odkladný účinek jen tehdy, byla-li podána ihned po vyhlášení rozhodnutí; jde-li o propuštění z vazby po vyhlášení zprošťujícího rozsudku, má stížnost státního zástupce odkladný účinek jen tehdy, podal-li státní zástupce také odvolání proti rozsudku (§ 74 odst. 2 TrŘ).
Stížnost obviněného proti rozhodnutí o vazbě nemá zásadně odkladný účinek, s výjimkou stížnosti proti rozhodnutí o připadnutí peněžité záruky státu. To znamená, že podá-li obviněný stížnost proti usnesení o vzetí do vazby, neodkládá se výkon tohoto rozhodnutí do doby, než bude o stížnosti rozhodnuto, a s výkonem vazby se započne. K případnému propuštění obviněného z vazby dojde teprve tehdy, když stížnost bude úspěšná. K projednávání stížnosti tudíž dochází v době, kdy je obviněný již ve vazbě. V zákoně je obsažena tato úprava proto, že v případě přiznání odkladného účinku stížnosti obviněného by mohlo v určitém počtu případů docházet k zmaření účelu vazby. Stížnostní důvody jsou dány obecným ustanovením § 145 TrŘ.
Obviněný má právo kdykoliv žádat o propuštění na svobodu. O takové žádosti musí soud neodkladně, nejpozději do pěti pracovních dnů, rozhodnout. Byla-li žádost zamítnuta, může ji obviněný, neuvede-li v ní jiné důvody, opakovat až po uplynutí čtrnácti dnů od právní moci rozhodnutí (§ 72 odst. 3 TrŘ). Pokud obviněný podá opětovnou žádost o propuštění z vazby před uplynutím lhůty 14 dnů a neuvede v ní jiné důvody, nerozhoduje se o takové žádosti. Obviněnému se sdělí, že jeho žádost byla podána v rozporu s poslední větou § 72 odst. 2 TrŘ. „Manželé ani děti obviněného nejsou oprávněni k podání žádosti o propuštění obviněného z vazby na svobodu podle § 72 odst. 3 TrŘ, o které by byl soud povinen rozhodnout. Takovou žádost je možno považovat jen za podnět k přezkoumání odůvodněnosti vazby dle § 72 odst. 1 TrŘ. Když se zjistí, že důvody vazby trvají osobě, která dala podnět, se oznámí, že není oprávněna k podání žádosti podle § 72 odst. 3 TrŘ.“ 
Důvody vazby je třeba přezkoumávat v každém období trestního stíhání. Tuto povinnost mají všechny orgány činné v trestním řízení. O propuštění obviněného z vazby může i bez žádosti rozhodnout v přípravném řízení státní zástupce. Ten rovněž může rozhodnout o propuštění obviněného z vazby za současného nahrazení vazby zárukou, slibem, dohledem probačního úředníka nebo peněžitou zárukou. Nevyhoví-li státní zástupce žádosti o propuštění z vazby, je povinen ji do pěti pracovních dnů od doručení předložit k rozhodnutí soudu. Po podání obžaloby činí uvedená rozhodnutí soud (§ 73b odst. 3 TrŘ).
Na závěr této kapitoly bych se chtěl věnovat problému, kdy dochází k přetížení vazebních vězení. Tento problém by měla vyřešit novela trestního řádu, kdy by měl vzniknout nový druh trestu „Domácí vězení“, který budou moci soudy používat u méně závažných činů; odsouzeného by měl kontrolovat elektronický náramek.
 Stálo by za úvahu rozšířit tento institut jako možnost nahrazení vazby obviněného, pokud bude dán důvod vazby uvedený v § 67 písm. a) nebo c) TrŘ, za dodržení výjimky v možnostech nahrazení vazby je ustanovení v § 73a odst. 1 TrŘ. Na druhou stranu by bylo nutné posoudit rentabilitu tohoto řešení, aby neúměrně nezatížila státní výdaje v porovnání s dosavadními možnostmi nahrazení vazby. Využití tohoto institutu bych viděl zejména u útěkové vazby, kdy by tento elektronický náramek umožnil dosažitelnost obviněného pro orgány činné v trestním řízení.
3.1.3.	Obviněný a opravné prostředky
Mezi základní práva obviněného řadíme také právo podávat opravné prostředky a takto se domáhat nápravy vydaného rozhodnutí. Smyslem opravných prostředků v trestním řízení je minimalizovat chybovost v rozhodnutích jednotlivých orgánů činných v trestním řízení, která by měla vliv na spravedlivé rozhodování a tím i splnění účelu a smyslu trestního řízení.
Opravné prostředky rozdělujeme na řádné opravné prostředky a mimořádné opravné prostředky. Řádné jsou takové opravné prostředky, kdy rozhodnutí, proti kterému opravný prostředek směřuje, dosud nenabylo právní moci. Trestní řád zná tyto opravné prostředky:
•	stížnost - § 141 – 140 TrŘ, směřuje proti usnesení,
•	odvolání - § 245 – 265 TrŘ, směřuje proti rozsudku,
•	odpor - § 314g TrŘ, směřuje proti trestnímu příkazu, je opravným prostředkem svého druhu – jediným účinkem podání odporu je zrušení trestního příkazu a nařízení hlavního líčení. 
Mimořádné opravné prostředky jsou takové, které směřují proti již pravomocnému rozhodnutí, a rozlišujeme tyto:
•	dovolání - § 265a – 265s TrŘ, je mimořádným opravným prostředkem určeným výhradně k nápravě právních vad,
•	stížnost pro porušení zákona - § 266 – 276 TrŘ, podnět je oprávněn podat pouze ministr spravedlnosti,
•	obnova řízení - § 277 – 289 TrŘ, je určena pro nápravu vad ve skutkovém zjištění, na kterém spočívalo původní rozhodnutí.
Stížnost může podat obviněný proti každému usnesení policejního orgánu a proti těm usnesením státního zástupce a soudu, proti nimž zákon stížnost připouští, a to za předpokladu, že se ho napadené usnesení přímo týká, nebo že k němu dal podnět svým návrhem. Proti usnesení státního zástupce a soudu je stížnost přípustná pouze v případech vymezených zákonem (§ 141 odst. 2 TrŘ).
Zákon přiznává stížnosti odkladný účinek jen v těch případech, kdy tak výslovně stanoví. Takové usnesení je vykonatelné až po nabytí právní moci (§ 141 odst. 4 TrŘ)
Okruh oprávněných osob k podání stížnosti je zákonem vymezen tak, že stížnost může podat pouze osoba, které se usnesení přímo dotýká nebo která usnesením dala podnět svým návrhem, k němuž ji zákon opravňuje, proti usnesení soudu může podat stížnost též státní zástupce, a to i ve prospěch obviněného (§ 142 odst. TrŘ). Ve vztahu k mladistvému je okruh osob oprávněných podat stížnost vymezen v § 72 odst. 2 ZSM.
Lhůta k podání stížnosti je 3 dny od vyhlášení nebo oznámení usnesení. Stížnost se podává orgánu, který usnesení vydal (§ 143 odst. 1 TrŘ).
Důvody a obsah stížností jsou uvedeny v ustanoveních § 145 a 59 odst. 3 TrŘ. Stížnostní důvody (usnesení lze napadnout) jsou následující:
•	pro nesprávnost některého jeho výroku,
•	pro porušení ustanovení o řízení, které usnesení předcházelo a mohlo mít za následek nesprávnost některého výroku usnesení.
Odvolání může obviněný podat proti každému rozsudku soudu prvního stupně (§ 245 odst. 1 TrŘ). Proti zprošťujícímu rozsudku však obviněný může podat odvolání pouze tehdy, byl-li zproštěn obžaloby z některého důvodu uvedeného v § 226 TrŘ, který je pro něj méně příznivý než jiný (z důvodů, jež jsou tam uvedeny). 
Odpor může podat obviněný proti trestnímu příkazu dle § 314g  odst. 1 TrŘ. Možnost vykonávat právo, podávat opravné prostředky, zajišťuje trestní řád tím, že každé rozhodnutí orgánu činného v trestním řízení musí obsahovat také poučení o opravném prostředku. V zájmu zabezpečení a realizace tohoto práva nemusí žádný z opravných prostředků podávaných obviněným obsahovat nějaké předepsané formální či obsahové náležitosti, které by mohly mít dopad na uplatnění tohoto práva v případech, kdy obviněný nemá obhájce. „Obviněný nemůže podávat opravné prostředky tehdy, když orgán činný v trestním řízení v souladu se zákonem přijímá opatření, nikoliv rozhodnutí (usnesení, rozsudek, trestní příkaz). V takových případech je obviněný zbaven možnosti podat opravný prostředek, v přípravném řízení však může využít žádosti o přezkoumání postupu policejního orgánu a státního zástupce podle § 157a TrŘ).“ 
Dovolání je novým opravným prostředkem, který byl proveden novelou trestního řádu zákonem č. 265/2001 Sb. Dovoláním může napadnout obviněný pravomocné rozhodnutí soudu nebo státního zástupce ve věci samé, jestliže byly vyčerpány řádné opravné prostředky a zákon to připouští za podmínek uvedených v § 265a v § 265b TrŘ. Obviněný může podat dovolání k Nejvyššímu soudu výlučně prostřednictvím svého obhájce, a to pouze pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu nebo státního zástupce (§ 265d TrŘ).
4.	Postavení mladistvých obviněných
Postavení mladistvých obviněných upravuje zákon o soudnictví ve věcech mládeže č. 218/2003 Sb. a trestním řádem stanovená úprava postupu policejních orgánů a ostatních orgánů v trestním řízení.
Zákon o soudnictví ve věcech mládeže vychází z předpokladu, že mládež musí vždy nést za své chování následky přiměřené věku a dosaženému stupni vývoje.
Je třeba vzít v úvahu ustanovení § 5 odst. 1 ZSM o podmíněné příčetnosti mladistvých. Podle tohoto ustanovení mladistvý, který v době spáchání činu nedosáhl takové rozumové a mravní vyspělosti, aby mohl rozpoznat nebezpečnost svého jednání pro společnost nebo ovládat své jednání, není za tento čin trestně odpovědný. Podle důvodové zprávy ZSM požaduje, aby si mladistvý byl vzhledem ke stupni svého vývoje schopen uvědomit, že „dělá něco špatného“, co hrubě odporuje normám společnosti, ve které žije, nebo aby byl schopen odpovídajícím způsobem usměrnit svoje chování. Vzhledem k tomuto nebude zpravidla obtížné posoudit případy závažných kriminálních deliktů (např. vraždy, znásilnění, loupeže) nebo klasických trestních jednání (např. krádeže, podvodu, vydírání), kdy si mladistvý zpravidla musel být vědom toho, že jedná v rozporu se zákonem. Obtížnější je posouzení drobných případů neoprávněného užívání cizí věci, omezování osobní svobody, výtržnictví atd., které sice překročilo meze stanovené trestním zákonem, avšak ne vždy musí být mladistvému jasné, že tyto hranice svým jednáním překročil. Nezralost mladistvého přitom musí být podstatná, tj. musí být zřejmé, že v době činu ještě nedosáhl po stránce intelektuální nebo po stránce mravního takového stupně vývoje, jakého zpravidla dosahují jeho vrstevníci.
Ustanovení § 57 ZSM, upravuje pouze výslech mladistvého obviněného. Podle tohoto ustanovení je třeba při výslechu mladistvého obviněného postupovat ohleduplně a šetřit jeho osobnost. Z tohoto důvodu je možné konfrontaci mladistvého obviněného provést jen výjimečně, a to až v řízení před soudem pro mládež. Samotný výslech se řídí obecnými ustanoveními § 91 až § 96 TrŘ.
Vyšetření duševního stavu mladistvého se řídí obecnými ustanoveními trestního řádu, s výjimkami stanovenými v ZSM. Podle ustanovení § 58 ZSM se k vyšetření duševního stavu mladistvého přiberou dva znalci z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie se specializací na dětskou psychiatrii. Další odchylka se týká pozorování duševního stavu (§58 odst. 2 ZSM). Pozorování duševního stavu nemá trvat déle než jeden měsíc. Na odůvodněnou žádost znalců může soud pro mládež a v přípravném řízení na návrh státního zástupce soudce tuto lhůtu prodloužit, nikoli však více než o jeden měsíc. Proti takovému rozhodnutí je přípustná stížnost.
V řízení proti mladistvým lze použít podmíněné zastavení trestního stíhání podle § 69 písm. a) ZSM, a to způsobem uvedeným v § 307 a 308 TrŘ, narovnání podle § 69 písm. b) ZSM, a to způsobem uvedeným v § 309 až § 314 TrŘ a odstoupení od trestního stíhání podle § 69 písm. c) ZSM. Podmínky odstoupení od trestního stíhání jsou dány ustanoveními § 70 a 71 ZSM.
4.1.1.	Zajišťovací úkony ve vztahu k mladistvému
Teorie rozděluje problematiku úkonů směřujících k zajištění osob v trestním řízení do dvou kategorií:
•	zajištění účasti osob na úkonu (sem patří předvolání, předvedení, pořádková pokuta),
•	zajištění osob ke splnění účelu trestního řízení (sem patří vazba, příkaz k zatčení, zadržení obviněného a podezřelého).
V ZSM je modifikována pouze:
a)	vazba (§ 46 až 50 ZSM)
b)	zadržení (§ 51 ZSM)
c)	zatčení (§ 46 odst. 2 ZSM) mladistvého, tedy zajišťovací úkony směřující ke splnění účelu trestního řízení, respektive zákona o soudnictví ve věcech mládeže, ostatní zajišťovací úkony jsou upraveny obecnou normou.
Odlišnost v rozhodování o vzetí do vazby je u mladistvých. I když jsou tu vazební důvody podle § 67 TrŘ, smí být mladistvý vzat do vazby jedině tehdy, nelze - li účelu vazby dosáhnout jinak (§ 46 ZSM). U mladistvého je tedy vazba zcela mimořádným zajišťovacím prostředkem za situace, kdy již účelu vazby nelze dosáhnout žádným jiným opatřením (účelu vazby lze dosáhnout např. zárukou zájmového sdružení občanů, důvěryhodnou osobou, slibem mladistvého atd.). Omezení vzetí do vazby je zde určováno především tím, že vazba sama nemá výchovný účinek, a proto její působení na mladistvého musí být omezeno jen na případy nutné. 
4.1.2.	Opravné prostředky
Účelem zákona o soudnictví ve věcech mládeže je zajistit plnou realizaci práv mladistvého obviněného. Jak předchozí, tak i současná právní úprava vychází z toho, že mladistvý obviněný není schopen, s přihlédnutím k jeho věku, samostatně realizovat svá práva. Proto zákon v řízení proti mladistvému stanoví povinnou obhajobu a rozšiřuje také okruh osob, které jsou oprávněny ve prospěch mladistvého podat stížnost. Podle ustanovení § 72 odst. 1 ZSM může opravné prostředky ve prospěch mladistvého podat, a to i proti jeho vůli, orgán sociálně-právní ochrany dětí. Ustanovení § 72 odst. 2 ZSM poté rozšiřuje okruh osob oprávněných podat ve prospěch mladistvého stížnost. Okruh osob oprávněných podat ve prospěch mladistvého odvolání je dán trestním řádem v § 246 a § 247 TrŘ. 
Závěrem bych se chtěl věnovat problému narůstající kriminality mládeže. Přikláním se k názorům odborníků, že dnes děti dospívají dřív, a proto by mělo dojít ke snížení hranice trestní odpovědnosti. Tato hranice by měla být na základě chystané novely trestního zákona snížena na 14 let. 
Navíc věřím, že riziko tvrdšího postihu bude na čtrnáctileté působit výchovně. Tento názor zastávám vzhledem k tomu, že vzrůstá především násilná a organizována trestná činnost dětí.
 Na druhou stranu se budou muset změnit i další záležitosti. Děti budou dostávat občanské průkazy už ve čtrnácti letech a také budou moci o rok dříve sexuálně žít. Snížení trestní hranice u mladistvých by muselo být provázáno s úpravou dalších právních předpisů v oblasti občanského práva. 
Mnoho odborníků nesouhlasí s kriminalizací dětí a tvrdí, že děti se mají především vychovávat. Přikláním se  i přes tento názor ke snížení trestní hranice u mladistvých, kdy toto bude působit především výchovně a mnoho mladistvých odradí od páchání trestné činnosti.
Závěr
V předložené bakalářské práci na téma Postavení obviněného v přípravném trestní řízení jsem se snažil podat alespoň rámcový výklad uvedené problematiky v co nejširších souvislostech, jak to dovoloval rozsah práce.
V úvodní kapitole jsem stručně rozebral některé pojmy, které jsou používané v trestním řízení. V další kapitole jsem se zaměřil na postavení podezřelého ve zkráceném přípravném řízení, vzhledem k tomu, že novelou trestní řádu byl zaveden nový institut „podezřelý“. Za podezřelého se považuje osoba, proti níž se vede zkrácené přípravné řízení. Považoval jsem proto za důležité vymezení pojmu „podezřelý a zkrácené přípravné řízení“, vzhledem k tomu, že podezřelý má ve zkráceném přípravném řízení stejná práva jako obviněný. V dalších kapitolách na sebe navazují práva obviněného, obhajoba obviněného a vazba obviněného. V závěrečné části jsem stručné rozebral postavení mladistvého v trestním řízení, jelikož trestná činnost mladistvých je v dnešní době nepřehlédnutelná a taktéž narůstá násilnost kriminálních deliktů mladistvých.
Jedním z návrhů, který jsem v práci uvedl, je možnost využití institutu „Domácí vězení“ při nahrazení vazby, který budou moci soudy používat u méně závažných činů. Tento institut je uveden v připravované novele trestního zákona. Stálo by za úvahu rozšířit tento institut jako možnost nahrazení vazby obviněného, pokud bude dán důvod vazby uvedený v  § 67 písm. a) nebo c) TrŘ, za dodržení výjimky v možnostech nahrazení vazby dle ustanovení § 73a odst. 1 TrŘ. 
Další problém, který jsem ve své práci rozebíral, je snížení hranice trestní odpovědnosti, která by měla na základě chystané novely trestního zákona klesnout na 14 let. 
Na závěr mohu konstatovat, že právní úprava týkající se postavení obviněného v trestním řízení je vyhovující a plně odpovídá demokratickým pravidlům, na kterých je Česká republika založena. Návrhy prezentované v mé práci jsou vytvořené za účelem dlouhodobé diskuze týkající se problému přetížení vazebních věznic a snížení hranice trestní odpovědnosti. 
Seznam použité literatury
Literární zdroje:
1.	Hubálková, E. Evropská úmluva o lidských právech a Česká Republika. vyd. Linde Praha: 2003/07, 743 s. ISBN: 80-7201-417-X
2.	Jelínek, J., a kolektiv. Trestní zákon a Trestní řád, zákon o soudnictví ve věcech mládeže. vyd. Linde Praha: nakladatelství: Bohumily Hořínkové a Jana Tuláčka, 2006, 1054 s.  ISBN 80-7201-618-1 
3.	Motloch, J., Sagit. Úplné znění zákona, Ústava České republiky, Listina základních práv a svobod. vyd. Čeněk, s. r.o. 2005, 192 s. ISBN-80-7208-478-X
4.	Novotný, F. a kolektiv Praktikum, Trestní právo procesní. vyd. Aleš Čeněk.s.r.o Plzeň, 2006, 294 s. ISBN-80-86898-74-1 
5.	Růžička, M. Veřejná žaloba a orgány konající přípravné řízení v ČR. vyd. Praha: C, H, Beck, 2005, 769 s. ISBN 80-7179-929-7
6.	Šámal, P., Novotný, F., Růžička, M. Přípravní řízení trestní 2., doplněné a přepracované vydání. vyd. Praha: C. H. Beck, 2003, 1471s. ISBN-80-7179-741-3 
7.	Vantuch, P. Obhajoba obviněného, 2. doplněné a přepracované vydání. vyd. Praha: C, H, Beck, 2002, 473 s. ISBN 80-7179-612-3
Elektronické zdroje:
1.	Růžička, M. Vazba po novele trestního řádu. [online], ECONOMIA a. s: Právní rádce, 2002. [cit. 20. 11. 2007] Dostupný z <http://pravniradce.ihned.cz/1-10078240-11750000-F00000_detail-1f> 
2.	Štráfeldová, M. Novela trestního zákona snižuje trestní odpovědnost na 14 let. [online], Praha: České rádio, 2007. [cit. 23. 10. 2007]. Dostupný z <http://www.radio.cz/cz/clanek/91908>
3.	Zákony, vyhlášky, nařízení vlády a jiné právní normy České republiky. [online], HAVIT s.r.o. [cit. 23. 9. 2007]. Dostupný z  <http://business.center.cz/business/pravo/zakony/>
Seznam zkratek

EÚLP- Evropská úmluva o lidských právech
LZPS - zákon č.2/1993 Sb. Listina základních práv a svobod
ObčZ - zákon č. 40/1964 Sb. Občanský zákoník
TrŘ - zákon č. 141/1961 Sb. Trestní řád  
TrZ - zákon č. 140/1961 Sb. Trestní zákon
ZSM - zákon č. 218/2003 Zákon  o soudnictví ve věcech mládeže

Abstrakt
Winter, Michal: Postavení obviněného v přípravném řízení: bakalářská práce. České Budějovice : Vysoká škola evropských a regionálních studií, o. p. s., 2008. 68 s. Vedoucí bakalářské práce JUDr. Fišerová Soňa.  

Klíčová slova: přípravné řízení trestní, obviněný, práva obviněného, trestní řád, trestný čin, zahájení úkonů trestního řízení, zkrácené přípravné řízení, obhajoba, opravné prostředky, vyšetřování, výslech, vazba, mladiství.
Práce prezentuje problematiku obviněného v přípravném trestním řízení od prvotních neodkladných a neopakovatelných úkonů do podání obžaloby státním zástupcem z hlediska platné právní úpravy a judikatury. Pozornost je věnována zejména vymezení práv obviněného v průběhu trestního řízení, vazebnímu zajištění obviněného a obhajobě obviněného. Při rozboru uvedené problematiky jsem se opíral nejen o platnou právní úpravu, ale i o některé mezinárodní smlouvy, kterými je Česká republika vázána, a o připravovanou novelu trestního řádu.

ABSTRACT 
Winter, Michal: The position of the accused in the preparatory proceedings: BA dissertation. České Budějovice: The University of European and Regional Studies, 2008, 68 pages. Person in charge of the dissertation: JUDr. Fišerová Soňa

Key words: preparatory proceedings, the accused, the rights of the accused, the Code of Criminal Procedure, crime, opening of the preparatory proceedings, summary preparatory proceedings, defence, legal remedies, investigation, hearing, custody, juvenile   
The dissertation presents the question of the accused in the preparatory criminal proceedings from its initial immediate and non-recurring acts to the moment of criminal charging the accused by the public prosecutor in accordance with the effective legal regulations and court practice. The determination of the accused’s rights during the criminal proceedings, the defence and custody are particularly concentrated on. When analysing the given issue, not only the effective legal regulations were taken into consideration but also some international conventions the Czech Republic is committed to as well as the forthcoming amendment to the Code of Criminal Procedure.