VYSOKÁ ŠKOLA EVROPSKÝCH A REGIONÁLNÍCH STUDIÍ, O.P.S., ČESKÉ BUDĚJOVICE

BAKALÁŘSKÁ PRÁCE

PROTIPRÁVNÍ JEDNÁNÍ V SILNIČNÍ DOPRAVĚ

Autor práce:  Glorie Hornátová
Studijní obor: Bezpečnostně právní činnost ve veřejné správě
Forma studia: Kombinované studium
Vedoucí práce: JUDr. Roman Svatoš, Ph.D.
Katedra: Katedra právních oborů a bezpečnostních studií

2011

Prohlašuji, že jsem bakalářskou práci vypracovala samostatně, na základě vlastních zjištění a s použitím odborné literatury a materiálů uvedených v této práci.
Souhlasím, aby práce byla uložena v knihovně Vysoké školy evropských a regionálních studií v Českých Budějovicích a zpřístupněna v souladu s § 47b zákona č. 111/1998 Sb. v platném znění. 

                                                                                  …................................................

Děkuji vedoucímu bakalářské práce JUDr. Romanu Svatošovi, Ph.D. za cenné rady, připomínky a metodické vedení práce. 

ABSTRAKT

Hornátová, G. Protiprávní jednání v silniční dopravě: bakalářská práce. České Budějovice: Vysoká škola evropských a regionálních studií, o. p. s., 2011, 60 s. Vedoucí bakalářské práce: JUDr. Roman Svatoš, Ph.D. 

Klíčová slova: dopravní nehoda, prevence, přestupek, statistika, trestný čin

První část bakalářské práce je zaměřena na shrnutí nejčastějších přestupků 
a trestných činů v silniční dopravě včetně právních následků za tato protiprávní jednání.   

Druhá část práce je věnována statistickým údajům nehodovosti v České republice a Spolkové republice Rakousko a následně prevenci nehodovosti na našich silnicích. 

ABSTRACT

Hornátová, G. Unlawful conduct of traffic road: Bachelor thesis. České Budějovice: The College of European and Regional Studies, o. p. s., 2011, 60 p. Supervisor: 
JUDr. Roman Svatoš, Ph.D. 

Key words:  accident, delicts, offence, prevention, statistics

The first part of this thesis is focused on summarizing the most common infractions and crimes in the road transport, including legal consequences for these offenses. 

The second part is devoted to statistical of accidents in the Czech Republic and Federal Republic of Austria and subsequently prevention of accidents on our roads. 

OBSAH: 

ÚVOD
1. Cíle a metodika práce
2. Dopravní nehoda, její příčiny a následky
2.2 Pojem dopravní nehoda
2.3 Příčiny dopravních nehod
3. Přestupek v silničním provozu
3.1 Správní delikty
3.2 Pojem přestupek
3.3 Obecné znaky přestupku
3.4 Znaky skutkové podstaty přestupků
3.4.1.  Objekt
3.4.2 Objektivní stránka
3.4.3 Subjekt
3.4.4 Subjektivní stránka
3.5 Přestupky proti bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích
3.5.1 Přestupky související s technickým stavem vozidla
3.5.2 Přestupky v silničním provozu pod vlivem alkoholu a jiných návykových látek
3.5.3 Přestupky související s odbornou a zdravotní způsobilostí k řízení motorových vozidel
3.5.4 Přestupky související s porušováním pravidel silničního provozu
3.5.5 Přestupky související s dopravními nehodami
3.5.6 Přestupky provozovatelů vozidel
3.5.7 Přestupky učitelů autoškol
3.6 Ostatní přestupky na úseku dopravy a silničního hospodářství (§ 23)
4. Sankce ukládané za přestupky v silničním provozu
4.1 Napomenutí
4.2 Pokuta
4.3 Zákaz činnosti
4.4 Propadnutí věci
5. Trestné činy v silničním provozu
5.1 Trestné činy proti životu
5.1.1 Usmrcení z nedbalosti (§ 143)
5.2 Trestné činy proti zdraví
5.2.1 Těžké ublížení na zdraví z nedbalosti (§ 147)
5.2.2 Ublížení na zdraví z nedbalosti (§ 148)
5.3 Trestné činy ohrožující život nebo zdraví
5.3.1 Neposkytnutí pomoci (§ 150)
5.3.2 Neposkytnutí pomoci řidičem dopravního prostředku (§ 151)
5.4 Trestné činy proti majetku
5.4.1 Neoprávněné užívání cizí věci (§ 207)
5.5 Trestné činy obecně nebezpečné
5.5.1 Obecné ohrožení z nedbalosti (§ 273)
5.5.2 Ohrožení pod vlivem návykové látky (§ 274)
5.5.3 Poškození a ohrožení provozu obecně prospěšného zařízení z nedbalosti (§ 277)
5.6 Trestné činy proti pořádku ve věcech veřejných
5.6.1 Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání (§ 337)

6.  Tresty a jejich výkoN
6.1 Trest odnětí svobody (§ 55)
6.2 Zákaz činnosti (§ 73)
6.3 Peněžitý trest (§ 67)
7. Bodový systém
7.1 Informace o stavu bodového systému v České republice
8. Statistika nehodovosti v roce 2010
8.1 Celkový počet dopravních nehod v České republice
8.2 Hlavní příčiny nejtragičtějších nehod
8.1.2 Souhrnné následky
8.1.3 Chodci
8.1.4 Nehody na železničních přejezdech
8.1.5 Místa a období dopravních nehod
8.2 Celkový počet dopravních nehod v Rakousku
8.2.1 Nejčetnější příčiny smrtelných dopravních nehod řidičů motorových vozidel
8.2.2 Souhrnné následky
8.2.3 Druhy komunikace
8.2.4 Přechod pro chodce
8.2.5 Nehody na železničních přejezdech
8.2.6 Místa a období dopravních nehod
8.3. Komparace dopravní nehodovosti České republiky a Rakouska
8.3.1 Informace o celkové nehodovosti od 1. 1. 2010 do 30. 9. 2010
8.3.2 Nejtragičtější příčiny dopravních nehod
8.3.3 Alkohol za volantem
8.3.4 Chodci
8.3.5 Nehody na železničních přejezdech
9. PREVENCE V DOPRAVĚ
9.1 Dokumenty podporující preventivní opatření v silniční dopravě
9.2 Vlastní doporučení prevence v dopravě
ZÁVĚR
Seznam použitých zdrojů

ÚVOD

Problematiku dopravní nehodovosti lze dnes označit za celospolečenský problém a bezpečnost provozu na pozemních komunikacích je stále diskutovaným tématem. Trestné činy v silniční dopravě vykazují velmi vysoký podíl na celkovém objemu kriminality v České republice – při dopravních nehodách dochází k závažným následkům na životech a zdraví lidí a také k velkým věcným škodám. Zároveň jsou přestupky v silničním provozu zřejmě nejčastěji páchaným správním deliktem.
S rozvojem civilizace, kdy dochází ke stále většímu rozmachu přepravy zboží 
i osob, vzrůstá i množství vozidel na našich silnicích. K přestupkům v oblasti silničního provozu dochází patrně již od dob, kdy byla právními předpisy stanovena jeho první pravidla. Téměř denně se v podstatě každý člověk stává účastníkem provozu, mnohdy 
i nevědomky. Porušit tedy některé z mnoha pravidel silničního provozu je velice snadné, a tak se ve velké míře stávají pachateli přestupků osoby zcela standardně společensky integrované. Na druhou stranu se také velmi často v provozu na silnicích vyskytují 
i osoby s nedostatečnou kázní, ignorující právní normy a předpisy, které svým agresivním a lhostejným chováním v souvislosti s dopravními nehodami ohrožují jiné účastníky. 
Téma bakalářské práce bylo zvoleno z důvodu mého dlouhodobého zájmu 
o problematiku legislativní regulace silničního provozu a právních následků porušení jeho pravidel. Jedná se o téma značně aktuální – snaha zvýšit bezpečnost silničního provozu na našich silnicích vede zákonodárce k tomu, aby se touto problematikou stále zabývali, a to ve formě zavádění nových legislativních koncepcí. 
     Základem této práce na téma „Protiprávní jednání v silničním provozu“ jsou zejména praktické zkušenosti jakožto účastníka v silničním provozu, dále znalosti získané studiem odborné literatury a zákonů, odborných článků a neméně i vědomosti nasbírané v průběhu studia na VŠERS v Českých Budějovicích. 
1.	
Cíle a metodika práce

Cílem práce je poskytnout stručný náhled na problematiku přestupků a trestných činů v silničním provozu, dále též analýza postihů za protiprávní jednání v silničním provozu, především správních sankcí a trestů, přičemž bude hodnocena účinnost právní úpravy. 
První kapitola bakalářské práce obecně vysvětluje pojem dopravní nehoda,
z jakých nejčastějších příčin k ní dochází a k jakým následkům při dopravní nehodě může dojít.
Třetí kapitola se bude věnovat obecnějším otázkám přestupkového práva. Bude zde vymezen pojem přestupku, jeho obecné znaky a znaky skutkové podstaty přestupku. Dále bude pojednáno o jednotlivých skutkových podstatách přestupků, přičemž největší prostor bude poskytnut ustanovení § 22 zákona o přestupcích – přestupky proti bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích. 
Čtvrtá kapitola uvádí, jaké konkrétní sankce je možno uložit za přestupky 
v silničním provozu a jaké zásady se při ukládání těchto sankcí uplatňují. 
V kapitole páté uvádím, k jakým nejčastějším trestným činům dochází
v silničním provozu dle trestního zákoníku účinného od 1. ledna 2010. Dále bude pojednávat o jednotlivých skutkových podstatách těchto trestných činů. 
Kapitola šestá se věnuje systému ukládání trestů a zásadám uplatňujícím se při ukládání trestů. Pozornost zde bude věnována ukládání trestů za trestné činy v silničním provozu. 
Kapitola sedmá se zaměřuje na bodový systém hodnocení řidičů motorových vozidel, jeho vývoj a cíle. Dále se bude věnovat momentálně aktuální novelizaci bodového systému a pozornost bude věnována také současnému stavu bodového systému včetně nejčastějších bodovaných přestupků.
Kapitola osmá uvádí přesná čísla dopravní nehodovosti, její příčiny a následky jednak v České republice, tak i ve Spolkové zemi Rakousko. Na základě těchto čísel budou porovnány příčiny i následky těchto nehod. Komparace bude vycházet zejména 
z čísel smrtelných nehod. 
Poslední kapitola se věnuje prevenci v dopravě. 

2. Dopravní nehoda, její příčiny a následky

2.2 Pojem dopravní nehoda

Obecně lze silniční dopravní nehodou definovat jako nesmyšlenou, nepředvídanou událost v silničním provozu na veřejných komunikacích způsobenou dopravními prostředky, která měla škodlivý následek na životech, zdraví osob nebo na majetku. 
Pro potřeby práva je definice dopravní nehody uvedena v § 47 odst. 1 zákona 
č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (dále jen “zákon o silničním provozu“). Zde je dopravní nehoda definována jako událost v provozu na pozemních komunikacích, např. havárie nebo srážka, která se stala nebo byla započata na pozemní komunikaci a při níž dojde k usmrcení nebo zranění osoby nebo ke škodě na majetku v přímé souvislosti s provozem vozidla v pohybu. Aby se jednalo o dopravní nehodu, musí být splněny všechny základní podmínky, které se 
v ustanovení nachází. Z toho je zřejmé, že ne každá škoda způsobená na vozidle, případně na pozemní komunikaci musí být nutně dopravní nehodou. Nejsou-li splněny všechny podmínky, může se jednat o protiprávní jednání, nikoliv však již o dopravní nehodu. 
Událost je v tomto zákoně vymezena jako havárie nebo srážka. Za havárii jsou považovány události, kdy nedojde ke střetu účastníků silničního provozu ani ke střetu vozidla s překážkou, ale přesto vznikne škoda (např. vozidlo se převrátí na vozovce, vozidlo vlivem nepřiměřené rychlosti v zatáčce opustí komunikaci aj.). Srážkou se rozumí střet účastníků silničního provozu (motorových případně nemotorových vozidel, motorového vozidla s nemotorovým, s tramvají, s chodcem, s pevnou překážkou, např. se stromem, se zvěří apod.).
Další podmínkou je, že se událost musí odehrát, nebo alespoň být započata na pozemní komunikaci. Za silniční dopravní nehodu lze událost považovat pouze tehdy, pokud k ní dojde na místech, na nichž platí v celém rozsahu pravidla silničního provozu, tedy na dálnicích, silnicích, místních a účelových komunikacích (zákon 
č. 13/1997 Sb. o pozemních komunikacích). Dopravní nehodou tedy není událost, k níž došlo na poli, v lese, na zahradě aj. 
V praxi občas u této podmínky nastávají problémy, např. když se událost stane 
v uzavřeném areálu soukromé firmy. Zde musí být zjištěno, zda dopravní režim na tomto pozemku byl majitelem upraven v souladu se zákonem o silničním provozu, či zda provoz tomuto zákonu nepodléhal.
Dále musí při události dojít k usmrcení či zranění osoby nebo ke škodě na majetku. Jinými slovy, jedná se o následky způsobené dopravní nehodou. Z toho je zřejmé, že pokud nedojde k úmrtí, zranění či věcné škodě, nejedná se o dopravní nehodu. Nastane-li událost, která splňuje všechny ostatní podmínky, ale účastníci zjistí, že jim nevznikla žádná škoda na majetku ani na zdraví, událost není dopravní nehodou.
Poslední podmínkou je přímá souvislost s provozem vozidla v pohybu. Zde se jedná o jízdu vozidla, kdy nezáleží na tom, zda je vozidlo řízeno nebo ne, např. 
v případech kdy řidič na kopci vozidlo nezajistí proti rozjetí, a to se pak nezávisle na jeho vůli pohybuje a způsobí škodu či zranění.

2.3 Příčiny dopravních nehod

Nejčastější příčinou dopravních nehod je selhání lidského faktoru. Vyhláška Ministerstva dopravy a spojů č. 32/2001 Sb., ze dne 10. ledna 2001 o evidenci dopravních nehod stanovuje v § 7 e) povinnost o dopravní nehodě evidovat hlavní příčiny dopravní nehody, kterými jsou například:
- nepřiměřená rychlost jízdy,
- nesprávné předjíždění,
- nedání přednosti v jízdě,
- nesprávný způsob jízdy (spočívající zejména v nedodržení bezpečnostní 
  vzdálenosti), 
- technické závady
- nevěnování se řízení vozidla, 
či vliv jiných příčin a jiného subjektu (alkohol, náhlé vstoupení chodce do vozovky apod.).
Evidence dopravních nehod obsahuje údaje o dopravních nehodách nahlášených Policii České republiky. Pro skutečný počet dopravních nehod, ke kterým na území České republiky dochází, by bylo nutné získat údaje od pojišťoven, které se zabývají likvidací těchto dopravních nehod. 
Od 1. července 2006, kdy  vstoupila v účinnost novela zákona o provozu na pozemních komunikacích, nedochází k nahlášení všech dopravních nehod Policii ČR. Některé dopravní nehody, u kterých jsou splněny zákonem stanovené podmínky, jsou řešeny pouze prostřednictvím pojišťoven, a proto se v evidenci Policie ČR neobjevují.

3. Přestupek v silničním provozu

3.1 Správní delikty

Správní právo je ta část právního řádu, která upravuje fungování veřejné správy. Představuje soubor právních norem vztahujících se na veřejnou správu, pokud jde o její organizaci a činnost, včetně vztahů vznikajících při jejím výkonu mezi nositeli veřejné správy na straně jedné a fyzickými nebo právnickými osobami na straně druhé. Správní právo trestní je subsystémem správního práva a zahrnuje právní úpravu základů 
a následků správně právní odpovědnosti za správní delikty. 
Za správní delikt lze obecně považovat protiprávní jednání odpovědné osoby, jehož znaky jsou uvedeny v zákoně a s nímž zákon spojuje hrozbu sankcí trestní povahy ukládané v rámci výkonu veřejné správy. Vcelku výjimečně nemusí jít o protiprávní jednání, ale pouze o protiprávní stav, který se někomu přičítá k odpovědnosti.  Vyjdeme-li z klasifikačních hledisek vyvozených z pozitivně právní úpravy, kterými jsou zejména subjekt deliktu a jeho postavení, charakter porušovaných povinností, zavinění, účel a zaměření ukládaných sankcí, lze protiprávní delikty členit na:
- přestupky,
            - jiné správní delikty fyzických osob postihované na základě zavinění
- správní delikty právnických a fyzických osob postihované zásadně bez ohledu 
   na zavinění,
- správní disciplinární delikty,
            - správní pořádkové delikty,

Uvedené členění není jediné možné. Vychází z naší právní úpravy, přičemž samotný právní vývoj s sebou přináší nové jevy, které se mohou měnit, vést k posunům v rámci jednotlivých skupin apod.  
Přestupky představují jediný druh správního deliktu, jehož úprava je v jistém smyslu kodifikována, a to zákonem č. 200/1990 Sb., o přestupcích ve znění pozdějších právních předpisů (dále jen “zákon o přestupcích“). Tento zákon obsahuje obecná ustanovení a část zvláštní, která zahrnuje skutkové podstaty jednotlivých přestupků. Další skutkové podstaty přestupků pak upravuje množství dalších zákonů.  

3.2 Pojem přestupek

Co je považováno za přestupek, je vymezeno v § 2 odst. 1 zákona č. 200/1990 Sb., o přestupcích. Jde o zaviněné jednání, které porušuje nebo ohrožuje zájem společnosti a je za přestupek výslovně označeno v zákoně o přestupcích nebo jiném zákoně, nejde-li o jiný správní delikt postižitelný podle zvláštních právních předpisů, nebo o trestný čin. Přestupek tedy je v naší úpravě již tradičně konstruován kombinací znaků formálních a materiální, pozitivního a negativního vymezení.  
Materiální znak je vyjádřen tím, že jednání porušuje nebo ohrožuje zájem společnosti. Stupeň porušení nebo ohrožení tohoto zájmu, stupeň společenské nebezpečnosti (škodlivosti), je významný pro odlišení přestupků a trestných činů.
Formální znaky přestupku jsou jednak obecné zákonné znaky, společné pro všechny přestupky (např. věk a příčetnost pachatele), jednak typové znaky, tj. znaky skutkové podstaty přestupku, které charakterizují a odlišují jednotlivé konkrétní přestupky.               
Přestupkem je pak jednání, které naplňuje jak obecné znaky, tak znaky skutkové podstaty uvedené v zákoně. Společným atributem přestupku a trestného činu je, že jde v obou případech o protispolečenské činy. Pro obě kategorie protispolečenských činů je dále shodné, že k odpovědnosti za trestný čin i přestupek se vyžaduje zavinění jednajícího, jeho příčetnost a dosažení předepsaného věku 15 let. Oba typy protiprávního jednání musí být jako trestný čin, resp. jako přestupek označeny v zákoně, nikoliv tedy právním předpisu nižší právní síly. 

3.3 Obecné znaky přestupku

Zákonné znaky přestupku se člení na znaky obecné a znaky skutkové podstaty. Mezi obecné znaky patří jednání, protiprávnost, zavinění, odpovědnost osoby 
a trestnost. 
Jednání je projev lidské vůle ve vnější realitě. Patří sem konání i opomenutí takového konání, k němuž byla odpovědná osoba podle okolností a svých poměrů povinna. Rozsah povinnosti jednat je dán zákonem nebo jiným právním předpisem, správním aktem, popř. též veřejnoprávní smlouvou. 
Protiprávnost znamená, že je jednání v rozporu s právem, je porušena nebo nesplněna právní povinnost stanovená v zákoně nebo uložená na jeho základě. Není-li naplněn pojmový znak protiprávnosti, nelze uplatňovat odpovědnost za jednání, které se po formální stránce podobá správnímu deliktu. 
Okolnosti, které způsobují, že jednání, jež se svými rysy podobá správnímu deliktu, není protiprávní a není tedy ani deliktem, se označují jako okolnosti vylučující protiprávnost. Právní nauka mezi ně obecně řadí:   

- krajní nouzi (přestupkem není jednání, jímž se odvrací nebezpečí přímo hrozící zájmu chráněnému zákonem, jestliže tímto jednáním nebyl způsoben zřejmě stejně závažný následek než ten, který hrozil, a to nebezpečí nebylo možno 
v dané situaci odvrátit jinak), 
- nutnou obranu (přestupkem není jednání, kterým se přiměřeným způsobem odvrací přímo hrozící nebo trvající útok na zájem chráněný zákonem),
- oprávněné použití zbraně (přestupek nespáchá, kdo použije zbraně v mezích stanovených jiným právním předpisem), 
- svolení poškozeného (přestupek nespáchá, kdo jedná na základě svolení osoby, jejíž zájmy, o nichž tato osoba může bez omezení oprávněně rozhodovat, jsou činem dotčeny),
    - dále také výkon práv a povinností, přípustné riziko či jednání v rámci dovolené
       svépomoci.

Trestnost vyjadřuje skutečnost, že se spácháním deliktu zákon spojuje hrozbu trestem.
Odpovědnou osobou je fyzická nebo právnická osoba, je-li deliktně způsobilá. Deliktní způsobilost (způsobilost k protiprávnímu jednání) je schopnost být subjektem povinností, které vzniknou v důsledku porušení povinností, ale také schopnost tyto povinnosti právně relevantně porušit. Dle platné právní úpravy, ten kdo v době spáchání činu (přestupku) nedovršil 15. rok svého věku, není trestně odpovědný. Za přestupek může odpovídat jen fyzická osoba, naplní-li poručení povinnosti stanovené právnické osobě znaky přestupku, je odpovědný ten, kdo za právnickou osobu jednal nebo jednat měl.
Zaviněním se rozumí vnitřní psychický stav pachatele k protiprávnímu jednání 
a jeho následku. K odpovědnosti za přestupek postačuje nedbalostní zavinění, nevyžaduje-li zákon výslovně zavinění úmyslné.

3.4 Znaky skutkové podstaty přestupků

Souhrn typových znaků přestupku určitého druhu tvoří skutkovou podstatu přestupku. Jednotlivé skutkové podstaty jsou charakterizovány čtyřmi skupinami znaků: objektem, objektivní stránkou, subjektem a subjektivní stránkou. Tyto znaky má každá skutková podstata, i když jejich výslovné vyjádření v právní normě často chybí. Pokud by u konkrétního činu kterýkoli z nich chyběl, nemohlo by dojít k naplnění skutkové podstaty přestupku. Vedle nich jsou uváděny ještě tzv. fakultativní znaky skutkové podstaty, mezi které náleží např. místo a čas jednání, hmotný předmět útoku a další. 

3.4.1.  Objekt

Objektem přestupku jsou společenské vztahy (zájmy, hodnoty), které jsou chráněny zákonem a vůči nimž směřuje pachatelovo jednání. Objekt bývá rozlišován podle stupně obecnosti do třech skupin: obecný, druhový a individuální. 
Obecným objektem přestupku je typický řádný výkon veřejné správy. To vyplývá již z povahy přestupků jako jednoho z druhů správních deliktů. Druhový objekt je objekt společný skupinám přestupků v určité oblasti. Jeho základem jsou společné druhové rysy individuálních objektů přestupků. Rozlišení druhových objektů je základem pro určitou systematiku „zvláštní části“ přestupkového práva. 
Individuální objekt má každá skutková podstata. Je jím konkrétní jednotlivý zájem, k jehož ochraně je příslušné ustanovení především určeno. Určení individuálního objektu má značný význam pro správnou kvalifikaci skutku.  
3.4.2 Objektivní stránka

Objektivní stránka přestupků je charakterizována jednáním, následkem 
a příčinným vztahem mezi nimi. Jednání jakožto projev lidské vůle může spočívat 
v činnosti (konání) nebo relativní nečinnosti (opomenutí). U přestupků v silničním provozu se jedná zejména o porušení povinností stanovených v zákoně č. 361/2000 Sb., o silničním provozu, v zákoně č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, a v zákoně 
č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích. 
Aby osoba mohla být uznána vinnou přestupkem, musí mezi jejím jednáním 
a následkem existovat příčinný vztah (kauzální nexus). Zjišťování příčinné souvislosti je záležitostí mnohdy značně obtížnou, vyžadující hlubší odborné znalosti. Pokud není příčinná souvislost zjištěna, nelze vůči osobě uplatňovat odpovědnost.
Následkem se rozumí porušení či ohrožení hodnot (zájmů), které jsou objektem přestupku. Následek je obligatorním znakem charakterizujícím objektivní stránku přestupku, třebaže nebývá ve skutkové podstatě zpravidla výslovně vyjádřen. 
V přestupkovém právu vzniká obvykle již tím, že došlo k protiprávnímu jednání, jímž byla porušena právní povinnost, čímž byl porušen zájem společnosti, který měl být jejím splněním zajištěn.

3.4.3 Subjekt
     
Tzv. deliktní způsobilost je v zákoně o přestupcích vázána na dvě základní podmínky. V prvé řadě je to věk. Dle § 5 odst. 1 zákona o přestupcích není za přestupek odpovědný ten, kdo v době jeho spáchání nedovršil 15. rok věku. Jako obecná zásada platí, že při posuzování přestupků mladistvých se přihlíží ke zvláštní péči, kterou společnost věnuje mládeži. Druhou základní podmínkou deliktní způsobilosti je příčetnost. Přestupkové právo pojem příčetnosti přímo nedefinuje, obsahuje však negativní vymezení, tj. výčet důvodů, které ji vylučují.                    
Podle § 5 odst. 2 zákona o přestupcích není za přestupek odpovědný ten, kdo pro duševní poruchu v době jeho spáchání nemohl rozeznat, že jde o porušení nebo ohrožení zájmu chráněného zákonem, nebo ovládnout svoje jednání. 
V přestupkovém právu se na rozdíl od práva trestního výslovně nepočítá s tzv. zmenšenou příčetností. Přivede-li se však pachatel do stavu nepříčetnosti, byť 
i z nedbalosti, požitím alkoholu nebo jiné návykové látky, nezbavuje se odpovědnosti.     
Subjektem přestupku v silničním provozu může být zásadně jen jeho účastník, který je v § 2 písm. a) o silničním provozu (z. č. 361/2000 Sb.) definován jako každý, kdo se přímým způsobem účastní  provozu na pozemních komunikacích.
Výjimky z působnosti zákonů upravujících přestupky (exempce) jsou odůvodněny osobním postavením pachatele. Podle § 9 přestupkového zákona nelze jako přestupek projednat jednání, které má znaky přestupku, jehož se dopustila osoba požívající výsad a imunit podle zákona nebo mezinárodního práva. Na základě Ústavy nebo zákona se exempce vztahuje na:
- prezidenta republiky (čl. 65 odst. 1 Ústavy),
- poslance a senátory (čl. 27 Ústavy),
            - soudce Ústavního soudu (§ 4 odst. 2 zákona č. 182/1993 Sb.).

3.4.4 Subjektivní stránka

Obligatorním znakem charakterizujícím subjektivní stránku přestupku je zavinění. Podle § 3 zákona o přestupcích platí zásada, že k odpovědnosti za přestupek postačí zavinění z nedbalosti, nestanoví-li zákon výslovně, že je třeba úmyslného zavinění.
Oproti tomu, k trestní odpovědnosti za trestný čin je třeba úmyslného zavinění, nestanoví-li trestní zákon výslovně, že postačí zavinění z nedbalosti. Zavinění 
z nedbalosti je typické právě pro přestupky proti bezpečnosti a plynulosti silničního provozu. Jak vyplývá z § 4 zákona o přestupcích, je přestupek spáchán z nedbalosti, jestliže pachatel:
a) věděl, že svým jednáním může porušit nebo ohrozit zájem chráněný zákonem, ale bez přiměřených důvodů spoléhal na to, že tento zájem neporuší nebo neohrozí (vědomá nedbalost), nebo
b) nevěděl, že svým jednáním může porušit nebo ohrozit zájem chráněný zákonem, ač to vzhledem k okolnostem a svým osobním poměrům vědět měl a mohl (nevědomá nedbalost).
Významné je, že u nedbalosti chybí vůle pachatele spáchat přestupek.
O úmyslné zavinění (dle § 4 odst. 2 zákona o přestupcích) se jedná, jestliže pachatel: 
a)	chtěl svým jednáním porušit nebo ohrozit zájem chráněný zákonem (úmysl 
přímý),
b)	věděl, že svým jednáním může ohrozit zájem chráněný zákonem a pro případ, že jej poruší nebo ohrozí, byl s tím srozuměn (úmysl nepřímý). 

Oproti nedbalosti je úmysl budován na složce vědění (intelektuální), volní 
a rozdíl přímého a nepřímého úmyslu tkví právě ve složce volní, v jejím stupni. Zatímco u přímého úmyslu pachatel přímo chce chráněný zájem poškodit či ohrozit, u nepřímého nechce takový výsledek způsobit, ale pro případ, že nastane, je s tím srozuměn. Zásadně se má za to, že u nedbalostních přestupků postačuje nedbalost nevědomá, u úmyslných pak úmysl nepřímý k naplnění skutkové podstaty přestupku.  
Mezi skutkovými podstatami přestupků v silničním provozu není téměř žádná, která by ke vzniku odpovědnosti za přestupek výslovně vyžadovala úmysl. Spáchání některých přestupků jen z nedbalosti však zřejmě není možné, např. telefonování při řízení vozidla lze sotva posoudit jako jednání z nedbalosti. 

3.5 Přestupky proti bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích

Skutkové podstaty přestupků v silničním provozu jsou vymezeny zejména v § 22 zákona o přestupcích. V ustanovení § 22 zákona o přestupcích jsou skutkové podstaty přestupků rozčleněny do tří odstavců, kdy rozdělovacím kritériem je subjekt přestupku. Dle odst. 1 může přestupek spáchat každý účastník silničního provozu, tedy každý, kdo se přímým způsobem účastní provozu na pozemních komunikacích. U většiny skutkových podstat se však vyžaduje subjekt speciální – řidič motorového či nemotorového vozidla. Podle odst. 2 může přestupek spáchat jen provozovatel vozidla 
a přestupky dle odst. 3 se vztahují na učitele autoškol. 

3.5.1 Přestupky související s technickým stavem vozidla

    Podle odst. 1 písm. a) se přestupku dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích řídí vozidlo,
1. na němž v rozporu se zvláštním právním předpisem není umístěna tabulka státní poznávací značky (registrační značky) nebo je umístěna jiná tabulka státní poznávací značky, než která byla vozidlu přidělena, 

2. jehož tabulka státní poznávací značky (registrační značky) je zakryta, nečitelná nebo upravena či umístěna tak, že je znemožněna nebo podstatně ztížena její čitelnost, 

 3. které je technicky nezpůsobilé k provozu na pozemních komunikacích tak závažným způsobem, že bezprostředně ohrožuje ostatní účastníky provozu na pozemních komunikacích.
Přestupky dle bodů 1 a 2 byly do zákona o přestupcích doplněny z č. 215/2007 Sb. Bylo nutné reagovat na situaci, kdy často docházelo k úmyslnému odstraňování tabulek registrační značky nebo jejich zakrývání za účelem ztížení identifikace vozidla.       
Nešlo však přehlédnout fakt, kdy došlo ke ztrátě nebo odcizení tabulky registrační značky, nebo i v případě, že tabulka registrační značky odpadne v důsledku poškození vozidla při dopravní nehodě. Aby byl přístup k řešení případů řízení motorových vozidel, na kterém nejsou řádným způsobem umístěny tabulky registračních značek jednotný, vydalo Ministerstvo dopravy, odbor provozu silničních vozidel metodické stanovisko k aplikaci § 22 odst. 1 písm. a) bodů 1 a 2 zákona 
o přestupcích. 
Dle tohoto stanoviska musí správní orgán v řízení o přestupku na základě správního uvážení a volného hodnocení důkazů posoudit, do jaké míry byla identifikace vozidla ztížena či znemožněna. Je nutno ke každému případu přistupovat individuálně 
a posuzovat míru zavinění ve vztahu k protiprávnímu jednání, otázku zda řidič zajistil alespoň provizorním způsobem možnost identifikace vozidla a řidičovo následné chování ve vztahu k zajištění nápravy vadného stavu. Teprve na základě zjištění skutečného stavu věci lze rozhodnout, zda jednání řidiče lze právně kvalifikovat jako přestupek dle § 22 odst. 1 písm. a). 
Jde-li o přestupek dle bodu 3), je zde nejdůležitější druhá část věty, která říká, že bezprostředně ohrožuje ostatní účastníky provozu na pozemních komunikacích. Podle tohoto ustanovení není přestupkem každá technická závada na vozidle, ale opravdu jen závažné vady. Hodnocení technického stavu a technické způsobilosti vozidla k provozu je upraveno zákonem č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích. Policistům v rámci dohledu na bezpečnost silničního provozu slouží při kontrole technického stavu vozidel jako návod příloha č. 7 k vyhlášce č. 302/2001 Sb.  

3.5.2 Přestupky v silničním provozu pod vlivem alkoholu a jiných návykových látek

Tyto přestupky jsou ustanoveny v § 22 odst. 1 písm. b), c), d). Přestupku se podle odst. 1. písm. b) dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích řídí vozidlo nebo jede na zvířeti bezprostředně po požití alkoholického nápoje nebo po užití jiné návykové látky nebo v takové době po požití alkoholického nápoje nebo po užití jiné návykové látky, po kterou je ještě pod jejich vlivem. Podle písmene c) se přestupku dopustí ten, kdo řídí vozidlo nebo jede na zvířeti ve stavu vylučujícím způsobilost, který si přivodil požitím alkoholického nápoje nebo užitím jiné návykové látky a přestupek podle písmene d) je spáchán tím, kdo se přes výzvu podle zvláštního právního předpisu odmítne podrobit vyšetření, zda při řízení vozidla nebo jízdě na zvířeti nebyl ovlivněn alkoholem nebo jinou návykovou látkou, ačkoliv takové vyšetření není spojeno 
s nebezpečím pro jeho zdraví.  
Do ustanovení písmene b) je zahrnut stav řidiče, kdy jeho ovlivnění je mírné až minimální. Jeho rozpoznávací a ovládací schopnosti jsou více ovlivněny, ale řidič je doposud stále schopen ovládat vozidlo a reagovat na vnější podněty, i když jeho reakce jsou pomalejší. 
Oproti tomu situace uvedená v písm. c), tedy „stav vylučující způsobilost“, označuje takový stav řidiče, při kterém je značně snížena schopnost vnímání, řidič není schopen správných reakcí a mnohdy není reakcí schopen vůbec. Zde je nutné správně posoudit, zda se dle skutkové podstaty jedná stále o přestupek, či zda-li nejde o trestný čin ohrožení pod vlivem návykové látky podle § 274 trestního zákoníku (dále jen “TZ“).
Základní skutková podstata tohoto trestného činu zní takto: „Kdo vykonává ve stavu vylučujícím způsobilost, který si přivodil vlivem návykové látky, zaměstnání nebo jinou činnost, při kterých by mohl ohrozit život nebo zdraví lidí nebo způsobit značnou škodu na majetku, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok, peněžitým trestem nebo zákazem činnosti“. 
Formální znaky skutkových podstat se téměř shodují, pro to při rozhodování 
o tom, zda se jedná o přestupek či trestný čin, je rozhodující míra škodlivosti jednání pro společnost. 
Za stav vylučující způsobilost lze podle stanoviska Ministerstva zdravotnictví považovat již obsah 1 g.kg-1 alkoholu v krvi řidiče. Jelikož je vliv alkoholu velmi individuální, nelze vyloučit, aby i jednání řidiče spočívající v řízení vozidla po požití alkoholu bez dosažení obecně uznávané hranice 1 g.kg-1 bylo posouzeno jako řízení ve stavu vylučujícím způsobilost.
Stanovit obecně uznávanou hranici pro stav vylučující způsobilost u návykových látek lze jen těžko. Těchto látek je velké množství a na každého člověka působí jinak. Jejich užívání je obzvlášť mezi mladými řidiči stále častějším jevem, a proto je zapotřebí provádět orientační vyšetření účastníků silničního provozu ke zjištění, zda nejsou pod vlivem omamných a psychotropních látek. To umožnil až zákon č. 226/2006 Sb., jenž s účinností od 1. 7. 2006 doplnil § 5 odst. 1 zákona č. 361/2000 Sb., povinnosti řidiče o písmeno g), které stanovuje povinnost podrobit se na výzvu policisty nebo strážníka obecní policie vyšetření ke zjištění, zda není ovlivněn jinou návykovou látkou než alkoholem. 

3.5.3 Přestupky související s odbornou a zdravotní způsobilostí 
k řízení motorových vozidel

Podle § 22 odst. 1 písm. e) bodu 1 se přestupku dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích řídí motorové vozidlo a není držitelem příslušné skupiny nebo 
podskupiny řidičského oprávnění. Tomuto ustanovení dříve do jisté míry konkurovala skutková podstata trestného činu „Řízení vozidla bez řidičského oprávnění“, ovšem 
s novelizací trestního zákoníku účinného od 1. ledna 2010 se již dále o trestný čin nejedná. 

Podle § 3 odst. 3 zákona č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích řídit vozidlo může pouze osoba, která je držitelem příslušného řidičského oprávnění, nebo žadatel o řidičské oprávnění, který se pod dohledem učitele řidičů podrobuje výuce v rámci výcviku v řízení motorového vozidla nebo skládá zkoušku 
z řízení motorového vozidla. 
Bod 2 tohoto ustanovení dále uvádí, že přestupku se dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích řídí motorové vozidlo a byl mu zadržen řidičský průkaz 
a dále dle bodu 3 ten, kdo není držitelem platného osvědčení profesní způsobilosti řidiče.
V bodu 2 zákon uvádí jednání řidiče, kterému byl zadržen řidičský průkaz podle § 118 odst. 1 z. č. 361/2000 Sb. z důvodů uvedených v § 118 odst. 1 písm. a) až h) téhož zákona. Tento bod se snaží postihovat recidivu přestupkového jednání a zároveň působit preventivně vůči neukázněným a nebezpečným řidičům motorových vozidel. Ustanovení bodu 3 se vztahuje na jednání porušující ustanovení § 48 odst. 1 
z. č. 247/2000 Sb. o získávání a zdokonalování odborné způsobilosti, konkrétně řízení vozidla řidičem bez platného osvědčení profesní způsobilosti. Za oba tyto přestupky se uloží pokuta od 5 000 Kč do 10 000 Kč a zákaz činnosti od šesti měsíců do jednoho roku.
Přestupku dle bodu 4 se dopustí ten, kdo řídí motorové vozidlo a nemá platný posudek o zdravotní způsobilosti podle zvláštního právního předpisu. Okruh osob povinných podrobovat se pravidelným lékařským prohlídkám, na jejichž základě se vydává posudek o zdravotní způsobilosti k řízení motorových vozidel vymezuje ustanovení § 87 z. č. 361/2000 Sb. Jde o ty řidiče, kteří představují pro bezpečnost silničního provozu určité riziko např. držitelé řidičského oprávnění, kteří překročili šedesátý rok věku, řidiči autobusů a nákladních vozidel atd. Za porušením tohoto ustanovení se uloží pokuta od 5 000 Kč do 10 000 Kč a zákaz činnosti od šesti měsíců do jednoho roku. Nelze jej projednat v blokovém řízení. 
	Přestupku dle bodu 5 se dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích řídí vozidlo a pozbyl jako řidič, který je držitelem řidičského průkazu Evropských společenství, řidičského průkazu vydaného cizím státem, mezinárodního řidičského průkazu vydaného cizím státem, právo k řízení motorového vozidla na území České republiky. Právo k řízení motorového vozidla na našem území mohou tito držitelé pozbýt nesplněním povinnosti podle § 116 odst. 3 z. č. 361/2000 Sb. Ustanovení je obranou proti řidičům ostatních států, nicméně se může vztahovat i na občany České republiky, kteří jsou držiteli uvedených řidičských průkazů. Porušením tohoto ustanovení se uloží pokuta od 25 000 Kč do 50 000 Kč a zákaz činnosti od jednoho roku do dvou let. Taktéž nelze projednat v blokovém řízení. 

3.5.4 Přestupky související s porušováním pravidel silničního provozu

Přestupku dle § 22 odst. 1 písm. f) bodu 1 přestupkového zákona se dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích řídí vozidlo a drží v ruce nebo jiným způsobem telefonní přístroj nebo jiné hovorové nebo záznamové zařízení. Vzhledem 
k tomu, že přibývaly případy, kdy řidiči při telefonování za jízdy bezprostředně ohrožovali svou nepozorností jiné účastníky silničního provozu, nebo dokonce způsobili dopravní nehodu, bylo nutné zařadit i odpovídající skutkovou podstatu přestupku do přestupkového zákona. Za tento přestupek se ukládá pokuta od 1 500 Kč do 2 500 Kč 
a v případě blokového řízení pak pokuta ve výši 1 000 Kč.
Přestupky pod body 2, 3 a 4 se týkají překročení nejvyšší dovolené rychlosti. 
Přestupku se dopustí ten, kdo při řízení vozidla v bodě
2. překročí nejvyšší dovolenou rychlost stanovenou zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou v obci o 40 km/h1 a více nebo mimo obec
 o 50 km/h a více,
3. překročí nejvyšší dovolenou rychlost stanovenou zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou v obci o 20 km/h a více nebo mimo obec 
o 30 km/h a více,
4. překročí nejvyšší dovolenou rychlost stanovenou zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou v obci o méně než 20 km/h a více nebo mimo obec o méně než 30 km/h a více.
	Tyto body postihují nedodržení ustanovení jednotlivých odstavců § 18 
z. č. 361/2000 Sb., o silničním provozu, který hovoří o rychlosti jízdy v obci i mimo obec. Zákonodárce se touto úpravou snaží rozlišit nebezpečnost jízdy vyšší než povolenou rychlostí. 
Přestupek překročení nejvyšší povolené rychlosti je nejčastěji řešeným přestupkem v silničním provozu, a přitom je značný rozdíl dojde-li k překročení nejvyšší povolené rychlosti o několik málo km/h nebo o několik desítek km/h. Zejména následky v případě dopravní nehody jsou většinou nesrovnatelné. Podle stávající právní úpravy je každé překročení nejvyšší povolené rychlosti hodnoceno jako speciální přestupek, má tedy své zvláštní ustanovení a není zahrnuto do ostatních přestupků. Nepřiměřená rychlost byla v loňském roce nejčastější příčinou smrtelných nehod. Její podíl na celkové nehodovosti byl 21,7%, ovšem má na svědomí nejvyšší počet usmrcených, celkem 41,3%. 
Za nejzávažnější z těchto přestupků uvedený v bodu 2 je povinnost uložit pokutu od 5 000 Kč až do 10 000 Kč a zákaz činnosti od šesti měsíců do jednoho roku. Tento přestupek nelze projednat v blokovém řízení. 
Za přestupek v bodu 3 je možno v blokovém řízení uložit pokutu od 2 500 Kč do 5 000 Kč. V případě, že je tento přestupek spáchán dvakrát a vícekrát v období dvanácti po sobě jdoucích kalendářních měsíců, je již povinnost uložit pokutu od 2 500 Kč do 
5 000 Kč a vyslovit zákaz činnosti od jednoho do šesti měsíců. Není zde tedy možnost blokového řízení. Za přestupek dle bodu 4 se ukládá pokuta od 1 500 Kč do 2 500 Kč 
a v případě blokového řízení se uloží za tento přestupek pokuta ve výši 1 000 Kč. 
Přestupku podle ustanovení bodu 5 se dopustí ten, kdo při řízení motorového vozidla nezastaví vozidlo na signál, který mu přikazuje zastavit vozidlo podle zvláštního právního předpisu nebo na pokyn „Stůj“ daný při řízení provozu na pozemních komunikacích osobou oprávněnou k řízení tohoto provozu podle zvláštního právního předpisu.
Zvláštním právním předpisem se zde rozumí zákon č. 361/2000 Sb., o silničním provozu. Světelné signály a jejich význam jsou upraveny v § 70 téhož zákona a v § 79 jsou uvedeny osoby oprávněné k zastavování vozidel a způsob jejich zastavování. Pokud řidič neuposlechne pokynu „stůj“ a svým jednáním poruší § 4 písm. b) a c) zákona o silničním provozu, který mu stanoví mimo jiné řídit se pravidly provozu na pozemních komunikacích, světelnými signály a pokyny policistů a oprávněných osob bude mu za tento přestupek uložena pokuta od 2 500 Kč do 5 000 Kč, v blokovém řízení pak ve výši 2 500 Kč. 
	V případě, že je tento přestupek spáchán dvakrát a vícekrát v období dvanácti po sobě jdoucích kalendářních měsíců, je již povinnost uložit pokutu od 2 500 Kč do 
5 000 Kč a vyslovit zákaz činnosti od jednoho do šesti měsíců. Není zde tedy možnost blokového řízení. 
Podle bodu 6 se přestupku dopustí ten, kdo při řízení vozidla neumožní chodci na přechodu pro chodce nerušené a bezpečné přejití vozovky nebo nezastaví vozidlo před přechodem pro chodce v případech, kdy je povinen tak učinit podle zvláštního právního předpisu, nebo ohrozí chodce při odbočování na místo ležící mimo pozemní komunikaci, při vjíždění na pozemní komunikaci nebo při otáčení nebo couvání . Toto ustanovení se vztahuje k povinnostem řidiče uvedené v § 5 odst. 1 písm. h) a i) zákona 
č. 361/2000 Sb. Je zde zájem na ochraně práv slabších, v tomto případě zejména ochraně života a zdraví chodců v silničním provozu. Nejedná se však o absolutní přednost chodců. Dle právních předpisů nemá chodec přednost před tramvají a před vozidly s právem přednosti v jízdě. Podrobná pravidla pro chůzi upravují ustanovení 
§ 53 až § 55 zákona 361/2000 Sb. Má-li být však překonávání přechodů pro chodce bezpečné a plynulé, vyžaduje to zvýšenou míru spolupráce mezi chodci a řidiči. Nezřídka se stává, že chodci např. postávají u přechodů pro chodce, aniž by hodlali přejít, a zbytečně tak uvádějí v omyl přijíždějící řidiče. 
Přestupku se dopustí ten, kdo při řízení vozidla předjíždí vozidlo v případech, ve kterých je to podle zvláštního právního předpisu zakázáno. To je uvedeno v 7. bodě. Zvláštním právním předpisem se opět rozumí zákon č. 361/2000 Sb., a to konkrétně 
§ 17, který ve svém odstavci 5 uvádí, kdy řidič nesmí předjíždět. Nesprávné předjíždění patří mezi nejčastější příčiny vzniku dopravních nehod. Na celkovém množství dopravních nehod v roce 2010 se tato příčina podílí v průměru 2,3%, má však nejzávažnější následky: počet usmrcených byl 37 osob, tj. 5,5% z celkového počtu usmrcených osob. Nevýhodou je nízká možnost zachycení tohoto jednání orgány dohledu nad silničním provozem, a tak k jeho odhalení dochází zpravidla až při dopravní nehodě. Nerespektování tohoto zákazu je velmi závažným porušením pravidel silničního provozu a přísný postih v podobě uložení pokuty od 5 000 Kč do 10 000 Kč 
a zákazu činnosti od šesti měsíců do jednoho roku je zde zcela na místě. 
Kdo při řízení vozidla vjíždí na železniční přejezd v případech, kdy je to podle zvláštního právního předpisu zakázáno, dopustí se přestupku podle bodu 9. Zvláštním právním předpisem se i zde rozumí zákon č. 361/2000 Sb., konkrétně § 29 tohoto zákona, kde je v 1. odstavci vyjmenováno, kdy řidič nesmí vjíždět na železniční přejezd. Porušení tohoto zákazu je jedním z nejnebezpečnějších jednání řidičů vozidel. Dojde-li totiž ke srážce s drážním vozidlem, neobejde se to obvykle bez ztrát na životech 
a rozsáhlé hmotné škody. Je zřejmé, že mnohem těžší následky má takový střet pro silniční vozidlo a jeho osádku. U poškození drážního zařízení již nejde o přestupek, ale o trestný čin § 277 TZ poškození a ohrožení provozu obecně prospěšného zařízení 
z nedbalosti. 
Přestupku podle bodu 10 se dopustí ten, kdo se při řízení vozidla v provozu na dálnici nebo na silnici pro motorová vozidla otáčí, jede v protisměru nebo couvá 
v místě, kde to není dovoleno podle zvláštního právního předpisu. Provoz na dálnici 
a silnici pro motorová vozidla jako takový je v zákoně o silničním provozu upraven 
v § 35 až § 38. Jednání uvedené v tomto bodě je zvláště nebezpečné z toho důvodu, že dálnice a silnice pro motorová vozidla jsou určeny pro vyšší rychlosti než ostatní komunikace. Vozidla couvající, otáčející se nebo jedoucí v protisměru proto značně zvyšují nebezpečnost silničního provozu zejména pro neočekávanost situace. Nerespektování tohoto ustanovení je závažným porušením pravidel silničního provozu 
a je postihováno uložením pokuty od 5 000 Kč do 10 000 Kč a zákazem činnosti od šesti měsíců do jednoho roku. 
Poslední bod 11 je věnován ochraně práv spojených s označením vozidla přepravující osobu těžce postiženou nebo těžce pohybově postavenou. Přestupku se dopustí ten, kdo při řízení vozidla neoprávněně zastaví nebo stojí s vozidlem na parkovišti vyhrazeném pro vozidlo označené O 1 nebo neoprávněně použije označení vozidla O 1 při stání nebo při jízdě.  Označení těchto vozidel pod zkratkou O 1 je upraveno v § 67 zákona č. 361/2000 Sb., který dále upravuje práva takto označených vozidel a případně povinnosti jiných řidičů vůči takto označeným vozidlům. Označení O 1 může být umístěno pouze na vozidle, které řídí nebo kterým je přepravována osoba, která je držitelem O 1. Za tento přestupek se uloží pokuta od 5 000 Kč do 10 000 Kč. 
Podle § 22 odst. 1 písm. g) se přestupku dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích poruší omezení jízdy některých vozidel podle zvláštního právního předpisu. V určitém období kalendářního roku je některým vozidlům ve vymezených časech uložen zákaz jízdy po dálnicích případně silnicích I. třídy. Přesné doby a časy zákazů jízdy s uvedením konkrétních typů vozidel jsou stanoveny v § 43 zákona č. 361/2000 Sb. Uvedené ustanovení slouží ke zvýšení plynulosti silničního provozu, a to zejména ve dnech pracovního volna. 
Za tento přestupek se uloží pokuta od 2 500 Kč do 5 000 Kč, v blokovém řízení pak ve výši 2 500 Kč. V případě, že je tento přestupek spáchán dvakrát a vícekrát 
v období dvanácti po sobě jdoucích kalendářních měsíců, je již povinnost uložit pokutu od 2 500 Kč do 5 000 Kč a vyslovit zákaz činnosti od jednoho do šesti měsíců. Není zde tedy možnost blokového řízení.

3.5.5 Přestupky související s dopravními nehodami 

Přestupkům souvisejícím s dopravními nehodami je věnována závěrečná část 
§ 22 odst. 1 písm. h) až k). V bodě h) se uvádí, že přestupku se dopustí ten, kdo 
v provozu na pozemních komunikacích řídí vozidlo a porušením zvláštního právního předpisu způsobí dopravní nehodu, při které je jinému ublíženo na zdraví. U nehod se zraněním se jedná převážně o zranění lehčího charakteru bez výrazného omezení 
v běžném způsobu života, tedy o zranění, která se nezakládají na podezření ze spáchání trestného činu. Dopravní nehody spadající pod toto ustanovení nelze řešit na místě 
v blokovém řízení. Ve správním řízení je za tento přestupek stanovena pokuta od 
25 000 Kč do 50 000 Kč a zákaz činnosti od jednoho roku do dvou let. 
Ustanovením pod písmenem i) jsou postiženi viníci dopravní nehody, při které nedošlo k ublížení na zdraví, ale pouze ke škodě na majetku, avšak tato škoda musí přesáhnout zřejmě částku 100 000 Kč. Z výkladu vyplývá, že škoda nemusí být přesně vyčíslena, jedná se zpravidla o odhad škody účastníků na místě dopravní nehody.
Ani tento přestupek není možno řešit v blokovém řízení. Za tento přestupek se uloží pokuta od 2 500 Kč do 5 000 Kč a v případě, že je tento přestupek spáchán dvakrát a vícekrát v období dvanácti po sobě jdoucích kalendářních měsíců, je již povinnost uložit pokutu od 2 500 Kč do 5 000 Kč a vyslovit zákaz činnosti od jednoho do šesti měsíců. 
Ustanovení § 22 pod písm. j) se vztahuje k pachatelům dopravních nehod, při kterých dojde pouze ke hmotné škodě 100 000 Kč a méně, nebo při které dojde 
k poškození nebo zničení součásti nebo příslušenství pozemní komunikace, avšak pachatel poruší povinnosti vyplývající pro něj z účasti na dopravní nehodě. 
Od 1. ledna 2009 byla v souvislosti s přijetím nového zákona o Policii ČR omezena oznamovací povinnost dopravních nehod. Dle odst. 5 § 47 z. č. 361/2000 Sb., nemají účastníci dopravní nehody povinnost nahlásit událost policii, pokud jsou dodrženy stanovené podmínky. Těmito podmínkami jsou zejména škoda nižší než 
100 000 Kč, dále se účastníci musí dohodnout na zavinění, nesmí vzniknout škoda třetí osobě a nesmí dojít k ublížení na zdraví. Při dodržení všech podmínek může dopravní nehoda pro pachatele skončit bez postihu. V opačném případě hrozí pachateli stejný postih jako u předchozího přestupku.
Přestupku podle odst. 1 písm. k) se dopustí ten, kdo při dopravní nehodě podle písmene i) se dopustí jednání uvedeného v písmenu j). Stejné jednání jako 
v předchozím případě je tedy postihováno jako přestupek i u nehod, kde hmotná škoda na některém z vozidel převýšila 100 000 Kč. S ohledem na to, že dopravní nehoda se škodou nad 100 000 Kč podléhá oznamovací povinnosti Policii ČR a sankce za tento přestupek je stanovena totožně a ve stejné výši jako sankce za přestupek podle písm. i), lze usuzovat, že se jedná o porušení nahlašovací povinnosti Policii ČR.  
	Přestupku dle odst. 1 písm. l) se dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích jiným jednáním, než které je uvedeno pod písmeny a) až k), poruší zvláštní právní předpis. Jedná se vlastně o jakékoliv porušení zákona o silničním provozu, které není uvedeno výše. Jde o tzv. souhrnnou skutkovou podstatu. Závažnost jednání může být různá, jedná se např. o porušení povinnosti být za jízdy připoután bezpečnostním pásem, řídit se dopravním značením aj. Tyto přestupky je možno řešit 
v blokovém řízení, a jako jediné i bez blokového řízení a pokuty, neboť za jejich spáchání lze uložit pokutu do 2 000 Kč a není zde stanovena žádná minimální hranice. 

3.5.6 Přestupky provozovatelů vozidel

Podle § 22 odst. 2 se dopustí přestupku ten, kdo jako provozovatel vozidla nezná údaje o totožnosti osoby, které svěřil nebo přikázal vozidlo k řízení. Provozovatelem vozidla je podle § 2 písm. b) z. č. 361/2000 Sb. vlastník vozidla nebo jiná fyzická či právnická osoba zmocněná vlastníkem k provozování vozidla pod vlastním jménem. Toto ustanovení je v právním řádu novinkou. Dříve pokud nebyla zjištěna totožnost přestupce bezprostředně po spáchání přestupku, nebyla téměř žádná zákonná možnost, jak totožnost přestupce zjistit. Ustanovení zmíněného odstavce tuto možnost alespoň teoreticky umožňuje. 
Provozovatel vozidla však může s odkazem na § 60 z. č. 200/1990 Sb. odepřít podání vysvětlení, ve kterém by uvedl údaje k totožnosti řidiče, pokud by tím vystavil postihu za přestupek nebo trestný čin osobu jemu blízkou. Odkaz na osobu blízkou je 
v dnešní době hojně využíván ve snaze vyhnout se zodpovědnosti za přestupek a jeho zneužití je v naprosté většině případů neprokazatelné, praktická použitelnost tohoto odstavce je tedy velmi zúžená. 

3.5.7 Přestupky učitelů autoškol

V ustanoveních odstavce 3 § 22 je speciálním subjektem těchto přestupků učitel autoškoly. Přestupkový zákon se ve znění platném před 1. červencem 2006 samostatně nezabýval jednáním, kterého se mohou při jízdě ve výcvikovém vozidle dopouštět učitelé autoškol. Novelizovaná podoba zákona navazuje na doplnění povinností učitelů autoškol do z. č. 361/2000 Sb., které jsou shodné se základními povinnostmi řidiče. 
Skutková podstata všech bodů odpovídá přibližně konstrukci § 22 odst. 1 písm. b) a c), které se věnují jízdě řidiče pod vlivem alkoholu. Za přestupky podle všech písmen tohoto odstavce je stanovena shodná sankce jako v případě řidiče: uloží se pokuta od 10 000 Kč do 20 000 Kč a zákaz činnosti od šesti měsíců do jednoho roku. Zákazem činnosti zde může být jednak zákaz řízení motorových vozidel a také zákaz výkonu činnosti učitele autoškoly. 

3.6 Ostatní přestupky na úseku dopravy a silničního hospodářství (§ 23)

Ustanovení tohoto paragrafu přestupkového zákona jsou v úzkém vztahu 
k předpisům o silničním provozu, ale ne všechny se vztahují přímo k provozu na pozemních komunikacích, resp. k porušení předpisů při provozu vozidla. Např. dle 
odst. 1 písm. i) se přestupku dopustí ten, kdo jako řidič užije dálnice nebo silnice dálničního typu motorovým vozidlem bez předchozího zaplacení poplatku podle zvláštního zákona.           
Zvláštním zákonem se zde rozumí z. č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, ve znění pozdějších předpisů, konkrétně § 20a tohoto zákona. Subjektem přestupku může být pouze řidič vozidla, užívající dálnici nebo silnici dálničního typu. Porušením tohoto ustanovení je spáchán přestupek v souvislosti se silničním provozem, který však neohrožuje bezpečnost, zdraví či majetek ostatních účastníků osob. 

4. Sankce ukládané za přestupky v silničním provozu

Sankce jsou právním následkem přestupku a mohou být uloženy jen za spáchaný přestupek jeho pachateli na základě zákona.
Podle přestupkového zákona lze uložit sankce: napomenutí, pokutu, zákaz činnosti a propadnutí věci. Za přestupek lze uložit pouze sankce, které stanoví zákon 
o přestupcích (§ 11) nebo jiný speciální zákon (tzv. sankce obecné a zvláštní). Přitom platí, že obsahuje-li speciální předpis jiné sankce, má tato úprava přednost a sankce stanovené zákonem o přestupcích v takovém případě nelze uložit.  
Zákony upravující silniční provoz však žádné zvláštní ustanovení o sankcích neobsahují, ukládají se tedy obecné sankce dle přestupkového zákona 
(z. č. 200/1990 Sb.). Tento zákon byl od svého vzniku několikrát změněn a v souvislosti 
s přestupky z porušení pravidel silničního provozu se jednalo zejména o zpřísnění postihu, případně o vyčlenění vybraného jednání do samostatné skutkové podstaty se zájmem o přísnější postih tohoto jednání (např. nedovolené parkování na místě vyhrazeném pro vozidlo převážející osobu zdravotně postiženou). 
4.1 Napomenutí

Napomenutí představuje nejmírnější sankci, kterou zná zákon o přestupcích. Svou podstatou je napomenutí prostředkem morálního donucení, má působit výchovně, neboť sekundární povinnost pro pachatele nezakládá. Lze je uložit za kterýkoliv přestupek podle zákona o přestupcích, ovšem vždy s přihlédnutím k jeho závažnosti, ovšem s jednou výjimkou – nikdy společně s pokutou.  Toto pravidlo má pro ukládání napomenutí za přestupky v silničním provozu zásadní význam. Dle § 22 zákona 
o přestupcích jsou totiž pokuty za přestupky proti bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích ukládány obligatorně, neboť zde zákon stanoví, že za jednotlivé skutkové podstaty „se uloží“ pokuta ve stanoveném rozmezí. A jelikož, jak je již výše uvedeno, v blokovém řízení nelze uložit jinou sankci než pokutu, nelze zde současně vyslovit i napomenutí. Z toho vyplývá, že spáchání přestupku dle § 22 zákona o přestupcích není možné sankcionovat napomenutím. Napomenutí je možno využít pouze u jiných přestupků souvisejících s bezpečností silničního provozu. Dle § 22 zákona o přestupcích odst. 1 písm. l) se přestupku dopustí ten, kdo jiným jednáním, než které je uvedeno pod písmeny a) až k) poruší zvláštní právní předpis. Zvláštním právním předpisem se zde rozumí z. č. 361/2000 Sb. Napomenutí je sankcí, která je svou povahou určena k postihu méně závažných přestupků. 
4.2 Pokuta

Pokuta je nejtypičtější a nejfrekventovanější sankcí, kterou lze uložit za každý přestupek. Výše pokuty je stanovena v zákoně nejčastěji horní hranicí. Správní orgán má tedy prostor pro správní uvážení v rámci určené výše. U přestupků v silničním provozu, resp. u pokut za přestupky dle § 22 přestupkového zákona je stanovena i dolní hranice jejich výše. Horní hranice je zásadně nepřekročitelná, správní orgán tedy nemůže uložit pokutu vyšší, než stanoví zákon, a stejně tak nesmí uložit pokutu nižší než je stanovena dolní hranice. Nejen ve správním, ale také v blokovém řízení lze uložit pokutu. Úprava blokového řízení a jeho podmínky jsou upraveny v § 84 zákona 
o přestupcích. Ten stanoví, že blokové řízení může být provedeno jen při splnění těchto podmínek: přestupek je spolehlivě zjištěn, nestačí domluva a obviněný z přestupku je ochoten pokutu zaplatit. Největší výhodou blokového řízení je rychlost 
a bezprostřední výchovné působení na pachatele přestupku, je tedy při projednávání přestupků v silničním provozu často využívána k ukládání pokut.
Pro nejzávažnější přestupky dle § 22 a § 23 přestupkového zákona, za které se ukládá zákaz činnosti, však platí, že je v blokovém řízení projednat nelze. Možnost projednat přestupek v blokovém řízení je omezena i obecným ustanovením § 84 odst. 4 přestupkového zákona, podle kterého nelze v blokovém řízení projednat přestupky, které lze projednat jen na návrh postižené osoby, jejího zákonného zástupce nebo opatrovníka. Zvláštní ustanovení platí pro ukládání pokut mladistvým. Horní hranice pokuty u mladistvých se snižuje na polovinu, přičemž však nesmí být nikdy vyšší než 2000 Kč. 

4.3 Zákaz činnosti

Účelem této sankce je především zabránit pachateli v případné recidivě. Je však velmi závažným zásahem do právního postavení osob, neboť jejím uložením se odnímá pachateli možnost vykonávat určité povolání resp. činnost. Proto zákon o přestupcích kromě obecných podmínek pro ukládání sankcí (§ 11, § 12 zákona o přestupcích) stanoví ještě zvláštní podmínky pro uložení této sankce (§ 14 zákona o přestupcích). 
Zákaz činnosti lze podle § 14 přestupkového zákona uložit jen za ty přestupky, 
u kterých je to zákonem výslovně dovoleno, a to na dobu tam uvedenou, nejdéle však na 2 roky. Zakázat lze pouze činnost, kterou pachatel vykonává v pracovním nebo jiném obdobném poměru, nebo k níž je zapotřebí povolení nebo souhlasu státního orgánu. Současně musí být splněna podmínka, že pachatel spáchal přestupek touto činností nebo v souvislosti s ní. Konkrétní přestupky, za něž lze ve spojitosti se silničním provozem uložit tuto sankci jsou:
•	přestupky proti bezpečnosti a plynulosti silničního provozu dle § 22 odst. 1 písm. a) až h)
•	ostatní přestupky na úseku dopravy a přestupky na úseku silničního hospodářství § 23 odst. 1 písm. c) a f) přestupkového zákona přestupek podle § 23 odst. 1 písm. a) přestupkového zákona
•	přestupky na ochrany před alkoholismem a jinými toxikomaniemi podle § 30 odst. 1 písm. a) až i) zákona o přestupcích.   
Řízení motorového vozidla nebo trolejbusu je typickým příkladem činnosti, 
k níž je třeba povolení státního orgánu, takže o možnosti zakázat tuto činnost nemohou vzniknout pochybnosti. Jiné je to u řidičů nemotorových vozidel. Těm je možné zakázat jen tu činnost, kterou vykonávají v pracovním poměru (např. uložení zákazu řízení jízdního kola pachateli přestupku, který používá jízdní kolo při výkonu zaměstnání kurýra). 
Obdobně jako u pokut jsou u zákazu činnosti stanoveny spodní hranice, tedy přesněji minimální doby trvání zákazu činnosti. Na nejdelší dobu od 1 roku do 2 let se uloží zákaz činnosti např. za řízení pod vlivem alkoholu nebo řízení vozidla bez řidičského oprávnění. U některých přestupků je uložení této sankce vázáno na recidivní jednání – zákaz činnosti od 1 měsíce do šesti měsíců se uloží tomu, kdo některý 
z přestupků vyjmenovaných v § 22 odst. 8 zákona o přestupcích spáchal v období dvanácti po sobě jdoucích kalendářních měsíců dvakrát a vícekrát. 
Po uplynutí poloviny doby, na kterou byl vysloven zákaz činnosti, může pachatel přestupku žádat o upuštění od výkonu zbytku této sankce. Jedinou podmínkou, která se bude prokazovat, že pachatel způsobem svého života prokázal, že další výkon této sankce není potřebný. O návrhu rozhoduje správní orgán, který přestupek projednal 
v 1. stupni. Nevyhoví-li správní orgán návrhu, nelze návrh podat opětovně. Proti rozhodnutí o návrhu na upuštění od výkonu zbytku zákazu činnosti se nelze odvolat. 
Zvláštní úprava platí, pokud se týče ukládání této sankce mladistvým. Těm lze zákaz činnosti uložit nejdéle na dobu 1 roku, a to za podmínky, že výkon této sankce nebrání jeho přípravě na povolání. V opačném případě nelze zákaz činnosti uložit vůbec. 

4.4 Propadnutí věci

Podobně jako zákaz činnosti je také účelem propadnutí věci zabránit pachateli přestupku v jeho opakování a navíc mu má odejmout prospěch z přestupku. Podmínky, za nichž lze tuto sankci uložit, stanoví § 12 zákona o přestupcích. Základním předpokladem je, že pachatel je výlučným vlastníkem věci. Po zjištění, že tomu tak je, se zkoumají další podmínky, a to zda:
- věc byla ke spáchání přestupku užita nebo určena, nebo
- byla přestupkem získána, nebo byla nabyta za věc přestupkem získanou.
Při rozhodování o této sankci je správní orgán omezen ustanovením § 15 odst. 2 zákona o přestupcích, podle něhož není možno propadnutí věci uložit, je-li její hodnota (vyjádřena v Kč) v nápadném nepoměru k povaze přestupku. Tato podmínka má zásadní význam na trestání přestupků v silničním provozu: nebude možno s ohledem k tomuto ustanovení vyslovit propadnutí vozidla, jestliže pachatel spáchá některý z přestupků proti bezpečnosti a plynulosti silničního provozu dle § 22 odst. 1 zákona 
o přestupcích.

5. Trestné činy v silničním provozu

     Porušením pravidel silničního provozu může dojít nejen ke spáchání přestupku, ale 
i ke spáchání trestného činu. Trestné činy v současné době, s účinností od 1. ledna 2010, upravuje nový trestní zákoník (zákon č. 40/2009Sb., ve znění pozdějších předpisů), který nahradil předchozí, mnohokrát novelizovaný trestní zákon z roku 1961. 

5.1 Trestné činy proti životu 

5.1.1 Usmrcení z nedbalosti (§ 143)

(1) „Kdo jinému z nedbalosti způsobí smrt, bude potrestán odnětím svobody na tři léta nebo zákazem činnosti“. (2) „Odnětím svobody na jeden rok až 6 let bude pachatel potrestán, spáchá-li čin uvedený v odstavci 1 proto, že porušil důležitou povinnost vyplývající z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo uloženou mu podle zákona“.  
Objektem tohoto trestného činu (dále jen “TČ“) je zájem na ochraně života člověka. Objektivní stránka spočívá ve způsobení smrti v důsledku nedbalostního jednání. Subjektem tohoto TČ může být kdokoli. Z hlediska subjektivní stránky postačí zavinění z nedbalosti. Nedbalost rozlišujeme na vědomou (§ 16 odst. 1 písm. a) TZ), kdy pachatel věděl, že může způsobem uvedeným v trestním zákoně porušit nebo ohrozit zájem chráněný takovým zákonem, ale bez přiměřených důvodů spoléhal, že takové porušení nebo ohrožení nezpůsobí, a nevědomou (§ 16 odst. 1 písm. b) TZ), kdy pachatel nevěděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, ač 
o tom vzhledem k okolnostem a svým osobním poměrům vědět měl a mohl. Dle § 16 odst. 2 TZ může být TČ spáchán také z hrubé nedbalosti, která spočívá v přístupu pachatele k požadavku náležité opatrnosti a svědčí o zřejmé bezohlednosti pachatele 
k zájmům chráněným TZ.   
     Objektivní stránka pro odst. 2 tohoto zákona spočívá v porušení důležité povinnosti, vyplývající z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo uloženou mu podle zákona. Za důležitou povinnost, která je předpokladem trestnosti usmrcení či ublížení na zdraví zaviněného z nedbalosti a vyšší trestnosti u těžké újmy na zdraví způsobené z nedbalosti, je podle judikatury pokládána taková povinnost, jejíž porušení za dané konkrétní situace zpravidla podstatně zvyšuje nebezpečí pro lidský život a zdraví.
5.2 Trestné činy proti zdraví 

5.2.1 Těžké ublížení na zdraví z nedbalosti (§ 147)

„Kdo jinému z nedbalosti způsobí těžkou újmu na zdraví, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta nebo zákazem činnosti.“ Objektem TČ je lidské zdraví, tj. normální tělesné i duševní funkce organismu. Objektivní stránka spočívá ve způsobení těžké újmy na zdraví v důsledku nedbalostního jednání pachatele. Subjektem tohoto TČ může být kdokoli. Stejně jako u předchozího TČ, i zde z hlediska subjektivní stránky postačí zavinění z nedbalosti (vědomé, nevědomé, hrubé). Dle odst. 2 § 147 bude odnětím svobody na šest měsíců až čtyři léta nebo peněžitým trestem pachatel potrestán, spáchá-li čin uvedený v odstavci 1 proto, že porušil důležitou povinnost vyplývající z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo mu uloženou podle zákona. Těžkou újmu na zdraví vymezuje zákon v § 122 odst. 2. Rozumí se jí jen vážná porucha zdraví nebo jiné vážné onemocnění. Za těchto podmínek je těžkou újmou na zdraví:
a) zmrzačení,
b) ztráta nebo podstatné snížení pracovní způsobilosti,
c) ochromení údu,
d) ztráta nebo podstatné oslabení funkce smyslového ústrojí,
e) poškození důležitého orgánu,
f) zohyzdění,
g) vyvolání potratu nebo usmrcení plodu,
h) mučivé útrapy, nebo
i) delší dobu trvající porucha zdraví. 
Za delší dobu trvající poruchu zdraví se považuje vážná porucha zdraví nebo vážné onemocnění, které omezují způsob života poškozeného nejméně po dobu 6 týdnů. Vždy se zjišťuje, hodnotí a porovnává zdravotní stav poškozeného před útokem a po útoku.  

5.2.2 Ublížení na zdraví z nedbalosti (§ 148)

„Kdo jinému z nedbalosti ublíží na zdraví tím, že poruší důležitou povinnost vyplývající z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo uloženou mu podle zákona, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok nebo zákazem činnosti“.
Pro rozlišení mezi TČ „těžké ublížení na zdraví“ a TČ „ublížení na zdraví“ je důležitá definice „těžká újma“ a „ublížení na zdraví“. Jde o právní pojmy. Určujícím měřítkem je vždy zdravotní stav poškozeného před událostí. Soud rozhoduje o naplnění těchto znaků na podkladě lékařských zpráv a znaleckých posudků. Obsahem těchto podkladů musí být dostatečně podrobný popis poruchy, jejích příznaků a z toho vyplývajících omezení pro poškozeného, jakož i okolnosti spojené s jejím léčením.   
Objekt, subjekt i subjektivní stránka tohoto TČ jsou stejné jako u předchozího TČ. Objektivní stránka zde spočívá v porušení důležité povinnosti, která vyplývá z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo uloženou mu podle zákona. 
U trestných činů v dopravě je nutno při posuzování zavinění pachatele vycházet 
z pravidel provozu na pozemních komunikacích. Judikatura za porušení důležité povinnosti v dopravě považuje například nepřiměřenou rychlost, nesledování technického stavu vozidla, předjížděním v místech, kde je to zakázáno, bezohlednou jízdu řidič motorového vozidla ve vztahu k chodcům nacházejících se na vyznačeném přechodu pro chodce aj. 
    Dle § 122 odst. 1 se ublížením na zdraví rozumí takový stav záležející 
v poruše zdraví nebo jiném onemocnění, který porušením normálním tělesných nebo duševních funkcí znesnadňuje, nikoli jen po krátkou dobu, obvyklý způsob života poškozeného a který vyžaduje lékařského ošetření. 

5.3 Trestné činy ohrožující život nebo zdraví 

V silničním provozu dochází především k trestným činům neposkytnutí pomoci (§ 150) a trestným činům neposkytnutí pomoci řidičem dopravního prostředku (§ 151). Oba tyto trestné činy mají svá opodstatnění, neboť právě vlivem neposkytnutí pomoci dochází k tragickým následkům těchto nehod. Přitom mnohdy stačí zastavit a pomoci.
5.3.1 Neposkytnutí pomoci (§ 150)

(1) „Kdo osobě, která je v nebezpečí smrti nebo jeví známky vážné poruchy zdraví nebo jiného vážného onemocnění, neposkytne potřebnou pomoc, ač tak může učinit bez nebezpečí pro sebe nebo jiného, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta.“
(2) „Kdo osobě, která je v nebezpečí smrti nebo jeví známky vážné poruchy zdraví nebo jiného vážného onemocnění, neposkytne potřebnou pomoc, ač je podle povahy svého zaměstnání povinen takovou pomoc poskytnout, bude potrestán odnětím svobody až na tři léta nebo zákazem činnosti.“

5.3.2 Neposkytnutí pomoci řidičem dopravního prostředku (§ 151)

 „Řidič dopravního prostředku, který po dopravní nehodě, na níž měl účast, neposkytne osobě, která při nehodě utrpěla újmu na zdraví, potřebnou pomoc, ač tak může učinit bez nebezpečí pro sebe nebo jiného, bude potrestán odnětím svobody až na pět let nebo zákazem činnosti.“ Objektem obou těchto trestných činů je zejména ochrana života a zdraví člověka. 
Objektivní stránka spočívá v neposkytnutí pomoci tomu, kdo je v nebezpečí smrti, nebo jeví známky vážné poruchy zdraví nebo jiného vážného onemocnění, ač osoba, která tuto pomoc neposkytne, tak může učinit bez nebezpečí pro sebe nebo pro jiného. Subjektem TČ podle § 150 odst. 1 může být kdokoli, podle odst. 2 je subjektem ten, kdo podle povahy svého zaměstnání je povinen poskytnout pomoc (jedná se 
o lékaře, hasiče, policisty atd.) a dle § 151 jde o řidiče dopravního prostředku. U obou TČ se z hlediska subjektivní stránky vyžaduje úmysl neposkytnout pomoc. 
Potřebnou pomocí se v obou těchto případech rozumí pomoc, kterou je potřeba 
k odvrácení nebezpečí nebo ke snížení nebezpečí smrti, např. o poskytnutí první pomoci, zavolání rychlé záchranné služby atd. 
 
5.4 Trestné činy proti majetku

Trestné činy proti majetku jsou obsaženy v páté hlavě zvláštní části trestního zákona. Právo vlastnit majetek je obsaženo v některých mezinárodních dokumentech jako základní lidské právo. Právo každého vlastnit majetek deklaruje také čl. 11 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. 

5.4.1 Neoprávněné užívání cizí věci (§ 207)

„Kdo se zmocní cizí věci nikoli malé hodnoty nebo motorového vozidla v úmyslu je přechodně užívat, nebo kdo na cizím majetku způsobí škodu nikoli malou tím, že neoprávněně takové věci, které mu byly svěřeny, přechodně užívá, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta nebo zákazem činnosti.“
Mezi lidmi dochází velmi často k záměně tohoto TČ a TČ krádeže. Základní rozdíl mezi těmito TČ je v úmyslu pachatele, jak dlouho si danou „cizí věc“ ponechá. 
U  TČ  krádeže si pachatel přisvojí cizí věc s tím, že si ji ponechá trvale, oproti TČ neoprávněného užívání cizí věci, kde se pachatel zmocní věci pouze na určitou dobu. Pro posouzení, zda jde o přechodné užívání, je významná nejen doba užívání, ale 
i způsob, jak pachatel věc vrátí (např. zanechá-li věc na takovém místě a za takových okolností, že ji oprávněná osoba může snadno dostat zpět do své dispozice, anebo naopak).
Objektem je zde vlastnictví věci a právo věc užívat a držet. Předmětem je cizí věc nikoli malé hodnoty nebo motorové vozidlo bez cenového omezení. Cizí věcí se rozumí movitá věc, která pachateli nenáleží. Objektivní stránka spočívá ve zmocnění věci s úmyslem ji přechodně užívat, nebo v neoprávněném přechodném užívání takových věcí, které mu byly svěřeny. Subjektem může být kdokoliv a z hlediska subjektivní stránky se vyžaduje úmysl.

5.5 Trestné činy obecně nebezpečné 

Trestné činy obecně nebezpečné jsou obsaženy v hlavě sedmé zvláštní části trestního zákoníku. Zásadně to jsou ohrožovací trestné činy, jejichž následkem je vyvolání ohrožení, tj. reálné možnosti vzniku poruchy. V souvislosti se silniční dopravou jsou nejčastější následující TČ.
5.5.1 Obecné ohrožení z nedbalosti (§ 273)

„Kdo z nedbalosti způsobí obecné nebezpečí tím, že vydá lidi nebezpečí smrti nebo těžké újmy na zdraví nebo cizí majetek v nebezpečí škody velkého rozsahu tím, že zapříčiní požár nebo povodeň nebo škodlivý účinek výbušnin, plynu, elektřiny nebo jiných podobně nebezpečných látek nebo sil nebo se dopustí jiného podobného nebezpečného jednání, nebo kdo z nedbalosti takové obecné nebezpečí zvýší nebo ztíží jeho odvrácení nebo zmírnění, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta nebo zákazem činnosti.“ 
Objektem tohoto TČ je zájem na ochraně života a zdraví lidí a cizího majetku. Objektivní stránka záleží v tom, že pachatel:
a) obecné nebezpečí způsobí, nebo
b) je zvýší, anebo
c) ztíží jeho odvrácení nebo zmírnění.
Klíčovým pojmem je pojem obecného ohrožení. Obecným nebezpečím se rozumí situace, kdy v důsledku obecně nebezpečného jednání pachatele nastane nebezpečí smrti nebo těžké újmy na zdraví nebo nebezpečí škody velkého rozsahu na cizím majetku. Subjektem tohoto TČ může být kdokoli. Z hlediska subjektivní stránky postačí jednání z nedbalosti. 
Odst. 2 písm. b) tohoto TČ uvádí, že „odnětím svobody na šest měsíců až pět let nebo zákazem činnosti bude pachatel potrestán, spáchá-li takovýto čin proto, že porušil důležitou povinnost vyplývající z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo uloženou mu podle zákona.“ Objektivní stránka zde spočívá v porušení důležité povinnosti, vyplývající z jeho zaměstnání, povolání, postavení nebo funkce nebo uloženou mu podle zákona. 

5.5.2 Ohrožení pod vlivem návykové látky (§ 274)

Novela TZ č. 175/1990 Sb., účinná od 1. 7. 1990 nahradila trestný čin opilství trestným činem ohrožení pod vlivem návykové látky. Co chápat pod pojmem návyková látka pro potřeby trestního práva, je stanoveno v § 130 TZ, kde stojí, že návykovou látkou se rozumí alkohol, omamné látky, psychotropní látky a ostatní látky způsobilé nepříznivě ovlivnit psychiku člověka nebo jeho ovládací nebo rozpoznávací schopnosti nebo sociální chování.
„Kdo vykonává ve stavu vylučujícím způsobilost, který si přivodil vlivem návykové látky, zaměstnání nebo jinou činnost, při kterých by mohl ohrozit život nebo zdraví lidí nebo způsobit značnou škodu na majetku, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok, peněžitým trestem nebo zákazem činnosti.“ Objektem tohoto TČ je zájem na ochraně života, zdraví lidí a majetku. Objektivní stránka spočívá ve vykonávání zaměstnání nebo jiné činnosti ve stavu vylučujícím způsobilost, kterou si osoba přivodila vlivem návykové látky. Stav vylučující způsobilost je právní pojem, který je znakem objektivní stránky skutkové podstaty trestných činů. Samotný pojem nedefinuje žádný předpis. Jak je již dříve uvedeno u přestupků souvisejících s užíváním alkoholu a jiných návykových látek v této bakalářské práci, za stav vylučující způsobilost lze podle stanoviska Ministerstva zdravotnictví považovat již obsah 1 g.kg-1 alkoholu v krvi řidiče. Jelikož je vliv alkoholu velmi individuální, nelze vyloučit, aby 
i jednání řidiče spočívající v řízení vozidla po požití alkoholu bez dosažení obecně uznávané hranice 1 g.kg-1 bylo posouzeno jako řízení ve stavu vylučující způsobilost. Subjektem může být kdokoli a z hlediska subjektivní stránky je vyžadován úmysl.

5.5.3 Poškození a ohrožení provozu obecně prospěšného zařízení
 z nedbalosti (§ 277)

„Kdo z hrubé nedbalosti zničí, poškodí, odstraní nebo učiní neupotřebitelným obecně prospěšné zařízení nebo ohrozí provoz obecně prospěšného zařízení, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok nebo zákazem činnosti.“ 
Toto ustanovení chrání provoz obecně prospěšného zařízení, za které se považuje technicky složitější veřejné zařízení, které už podle své povahy slouží potřebám velkého, případně neomezeného okruhu osob, anebo je určené omezenému okruhu osob za předpokladu, že má veřejnou povahu. Z hlediska objektivní stránky postačí ohrožení provozu takového zařízení. Nevyžaduje se, aby bylo toto zařízení poškozeno. Subjektem může být kdokoli. Z hlediska subjektivní stránky je vyžadována hrubá nedbalost. 

5.6 Trestné činy proti pořádku ve věcech veřejných

     Trestné činy proti pořádku ve věcech veřejných jsou obsaženy v desáté hlavě zvláštní části trestního zákoníku. Jedná se o trestné činy, které přímo nebo nepřímo ohrožují řádnou činnost orgánů státu nebo které jinak ohrožují pořádek ve věcech veřejných. 

5.6.1 Maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání (§ 337)

Dle odst. 1 písm. a): „Kdo maří nebo podstatně ztěžuje výkon rozhodnutí soudu nebo jiného orgánu veřejné moci tím, že vykonává činnost, která mu byla takovým rozhodnutím zakázána, nebo pro kterou mu bylo odňato příslušné oprávnění podle jiného právního předpisu, bude potrestán odnětím svobody až na tři léta“ 
V současné době se často setkáváme kromě podnapilých řidičů, s trestným činem maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání. Nejčastěji se jedná o porušení zákazu řízení motorových vozidel. Objektem TČ maření úředního rozhodnutí 
a vykázání je zájem na řádném výkonu rozhodnutí státních orgánů. Objektivní stránka spočívá v maření nebo podstatném ztěžování výkonu rozhodnutí soudu nebo jiného orgánu veřejné moci. Zákaz činnosti může být uložen na základě rozhodnutí soudu dle 
§ 73 odst. 1 a 2 TZ, nebo jak je již uvedeno u sankcí za přestupky také v rámci přestupkového řízení na základě rozhodnutí příslušného orgánu ve správním řízení, a to uložením sankce za přestupek spočívající v zákazu činnosti ve smyslu ustanovení § 11 odst. 1 písm. c) a § 14 zákona č. 200/1990 Sb., o přestupcích. Subjektem může být kterákoli osoba, jíž byl některý ze zákazů vysloven, a osoba, která se i přes tento zákaz zakázané činnosti dopouští. K naplnění skutkové podstaty se vyžaduje úmyslné zavinění. K tomu, aby se pachatel dopustil tohoto TČ, nemusí zakázanou činnost vykonávat opakovaně, postačí porušit tento zákon jedenkrát. 

6.  Tresty a jejich výkon

Systém trestů lze definovat jako uspořádání jednotlivých druhů trestů podle závažnosti, podle postihovaných zájmů a vzájemné vztahy mezi jednotlivými tresty. Do systému trestů se promítají dvě základní zásady trestního práva hmotného, a to zásada nullum crimen nulla poena sine lege (zásada legality, zákonnosti) a zásada humanismu. Taxativní výčet trestů se nachází v § 52 TZ, v němž je uskutečňována základní zásada trestního práva hmotného a právního státu vůbec obsažená v čl. 39 Listiny základních práv a svobod, a to zásada, podle které lze tresty ukládat jen na základě zákona.  
     	Za spáchané TČ může soud uložit tresty:
a) odnětí svobody,
b) domácí vězení,
c) obecně prospěšné práce,
d) propadnutí majetku,
e) peněžitý trest,
f) propadnutí věci nebo jiné majetkové hodnoty,
g) zákaz činnosti,
h) zákaz pobytu,
i) zákaz vstupu na sportovní, kulturní a jiné společenské akce,
j) ztrátu čestných titulů a vyznamenání,
k) ztrátu vojenské hodnosti,
l) vyhoštění. 
U trestných činů, spáchaných v souvislosti s dopravními nehodami, jsou obvykle ukládány tresty uvedené pod písmeny a), e) a g). Těmto trestům se věnují následující podkapitoly.

6.1 Trest odnětí svobody (§ 55)

Trest odnětí svobody plní speciálně preventivní účel tím, že chrání společnost po dobu výkonu a omezuje možnost odsouzeného páchat další trestnou činnost. Zároveň tento trest plní i výchovný cíl již svým samotným uložením spolu s výkonem újmy na osobní svobodě a dále systematickým výchovným působením během výkonu trestu. Trest odnětí svobody je možno uložit za každý trestný čin, který je uveden ve zvláštní části trestního zákona. Neznamená to však, že tento trest musí být uložen vždy. 
S ohledem na subsidiární povahu nepodmíněného trestu odnětí svobody přichází tento trest v úvahu pouze v případě, nelze-li ke splnění účelu trestu uložit některý 
z alternativních trestů, které přichází za daný TČ v úvahu. 
Výkon trestu odnětí svobody upravuje zákon o výkonu trestu odnětí svobody 
(§ 6 TZ). Podle § 81 TZ může soud podmíněně odložit výkon trestu odnětí svobody nepřevyšující tři roky, a to za podmínky, že vzhledem k osobě pachatele, zejména 
s přihlédnutím k jeho dosavadnímu životu a prostředí, ve kterém žije a pracuje, 
a k okolnostem případu má důvodně za to, že k působení na pachatele, aby vedl řádný život, není třeba jeho výkonu. Povolení podmíněného odkladu výkonu trestu odnětí svobody se netýká výkonu ostatních trestů uložených vedle tohoto trestu, např. trestu zákazu činnosti. Zkušební dobu stanoví soud v rozpětí jeden rok až pět let (§ 82 odst. 1). 

6.2 Zákaz činnosti (§ 73)

Tento trest je velmi často v podobě zákazu řízení motorových vozidel ukládán za trestné činy, spáchané v souvislosti s dopravními nehodami. Soud může uložit trest zákazu řízení motorových vozidel na jeden rok až deset let, dopustí-li se pachatel trestného činu v souvislosti s touto činností u dopravních nehod v souvislosti s řízením motorového vozidla.        
Jako samostatný trest jej může soud uložit jen tehdy, že to trestní zákon ve zvláštní části dovoluje, a jestliže vzhledem k povaze spáchaného činu a možnosti nápravy pachatele uložení jiného trestu k dosažení účelu trestu není třeba. To je možné právě u většiny trestných činů, které byly následkem dopravních nehod. Do doby výkonu trestu zákazu řízení motorových vozidel se nezapočítává doba výkonu trestu odnětí svobody, neboť osoba ve vězení nemůže pochopitelně řídit motorové vozidlo. Započítává se však doba, po kterou bylo pachateli před právní mocí rozsudku oprávnění k řízení motorových vozidel v souvislosti s trestným činem zadrženo.  
Trest zákazu činnosti spočívá v tom, že se odsouzenému po dobu výkonu tohoto trestu zakazuje výkon určitého zaměstnání, povolání nebo funkce nebo takové činnosti, ke které je třeba zvláštního povolení, nebo jejíž výkon upravuje jiný právní předpis. 
Nedodržování trestu zákazu činnosti je postihováno jako TČ maření výkonu úředního rozhodnutí a vykázání. Byl-li trest zákazu činnosti vykonán, hledí se na pachatele, jako by nebyl odsouzen (§ 74 odst. 2).
Odsouzený může požádat o podmínečné upuštění od výkonu zbytku trestu příslušný soud. Ten může podmíněně upustit od výkonu poloviny trestu zákazu řízení motorových vozidel, jestliže odsouzený v době výkonu trestu způsobem svého života prokázal, že dalšího výkonu tohoto trestu není třeba, anebo jestliže soud přijme záruku za dovršení nápravy odsouzeného. Při podmíněném upuštění od výkonu zbytku trestu zákazu činnosti soud stanoví zkušební dobu až na pět let, nejméně však na dobu stejnou, nebo delší než zbytek trestu.

6.3 Peněžitý trest (§ 67) 

Peněžitý trest může soud uložit za TČ spáchaný v souvislosti s dopravní nehodou pouze v případě, že:
- trestní zákon uložení tohoto trestu za spáchaný trestný čin dovoluje,
- ukládá jej za přečin a vzhledem k povaze a závažnosti spáchaného přečinu a osobě 
a poměrům pachatele současně neukládá nepodmíněný trest odnětí svobody. 

Jako samostatný trest může být peněžitý trest uložen, jestliže vzhledem k povaze spáchaného TČ a možnosti nápravy pachatele uložení jiného trestu k dosažení účelu trestu není třeba. Peněžitý trest soud neuloží, je-li zřejmé, že by byl nedobytný. Soud může stanovit, že peněžitý trest bude zaplacen v přiměřených měsíčních splátkách.  
Zaplacené částky peněžitého trestu připadají státu.

7. Bodový systém

Bodový systém hodnocení řidičů je jedním z mnoha opatření ke snížení počtu 
a následků dopravních nehod v České republice, která jsou obsažena v rámcové Národní strategii bezpečnosti silničního provozu. Předchůdcem dnešního bodového systému byl v Československu řidičský průkaz s vložkou a deseti kontrolními útržky. Při zjištění vážného dopravního přestupku nebo při opakování se drobných přestupků příslušný orgán tyto útržky odtrhával – po odtržení desátého útržku byl na nějakou dobu řidičský průkaz zadržen.
     	Systém bodového hodnocení byl v České republice zaveden 1. července 2006 na základě zákonů č. 411/2005 Sb. a 226/2006 Sb., kterými byl novelizován zákon 
č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích. Řidič na základě dosažení horní hranice povoleného počtu bodů (celkem 12) přijde na rok o řidičský průkaz a před jeho získáním bude muset skládat opět zkoušku. Bodové konto ovlivňuje i roční doba bez přestupku, řidič tak sníží své konto čtyřmi body.
     	Základním cílem bodového systému je:
- předcházet porušování pravidel provozu na pozemních komunikacích,
- eliminovat ty řidiče, kteří se opakovaně dopouštějí závažných dopravních přestupků,
- vytvořit čitelný systém postihu přestupců.

	Jak ukazují zahraniční zkušenosti ze států, kde tyto systémy fungují již několik let, zavedení bodového systému hodnocení řidičů neznamená, že většina držitelů řidičského oprávnění o něj po zavedení systému v krátké době přijde. Přesto je tento systém z mnoha stran kritizovaný, např. pro nepoměry bodového hodnocení vůči závažnosti bodového hodnocení vůči závažnosti nebo nebezpečnosti jednotlivých typů činů či pro přílišnou přísnost systému, malé toleranci vůči banálním přestupkům aj.
To by se mělo, alespoň částečně změnit v průběhu tohoto roku. Poslanci v pátek 04. 02. 2011 schválili senátní návrh zákona o provozu na pozemních komunikacích. Novela zmírňuje některé dopady bodového systému a mění systém trestání za řízení 
s nízkým množstvím alkoholu v krvi. Novelu teď musí projednat Senát a následně podepsat prezident České republiky.
V případě, že začne platit novela silničního zákona, budou mít řidiči jednu jistotu. Rozhodně už nedostanou za žádný přestupek jeden bod (bylo tomu tak např. 
u jízdy při dobré viditelnosti bez osvětlení či neoprávněném užití vyhrazeného jízdního pruhu). Důležité je ale vědět, že přestupky, u kterých byl zrušen bodový postih, přestupky zůstanou a hrozí za ně pokuty. Větší bodový postih pak zde čeká na ty řidiče, kteří se za volantem chovají riskantně a agresivně (např. při předjíždění vozidla 
v případech, kdy je to zákonem zakázáno). Po změně by měl nově platit i postih za neposkytnutí pomoci svědkem nehody, při které byl někdo evidentně zraněn či ohrožen na životě.
	Ani u této novely silničního zákona nejsou ve svém názoru na bodový systém dopravní experti jednotní. Sporné je podle nich například telefonování za jízdy, za které podle novely hrozí méně bodů – místo tří jen dva. „Toto mělo přinejmenším zůstat“ myslí si Leoš Tržil, ředitel dopravní policie. Jiří Patera, provozovatel školy bezpečné jízdy pak jde ještě dál: „Je jasně prokázáno, že telefonování za jízdy, byť s handsfree, je stejně nebezpečné jako jízda pod vlivem alkoholu. Trest by měl být podstatně tvrdší.“ 93)
	Nakolik je bodový systém hodnocení řidičů účinný ukazují statistiky (viz dále). Problémem je hlavně dokazování, zejména závažných přestupků. Stačí totiž, aby se šetření na úřadě táhlo rok a odpovědnost za přestupek zaniká. „Nejhorší je, když nejsou důkazy. Není fotka, video nebo jiný důkaz. A opravdoví gauneři se z toho vylžou,“ říká dopravní právník Josef Biňovec. „Normální lidi překročí rychlost někde, kde to svádí k rychlejší jízdě a policie tam má umístěný radar. Často se přiznají na místě, zaplatí pokutu a mají smůlu“ dodává. Proti opravdovým pirátům, kteří ohrožují lidi v silniční dopravě, ale často není dostatek důkazů. „Takový člověk vinu zapře, odvolá se, přestupek se nevyřeší v roční lhůtě a jsou z toho venku.“

7.1 Informace o stavu bodového systému v České republice

Nejčetnějšími přestupky, za které jsou řidičům evidovány body, jsou přestupky ze zákona o přestupcích (200/1990 Sb.) ve znění pozdějších předpisů - 95,8%, následují trestné činy z trestního zákona (40/2009 Sb. a 140/1961 Sb.), ve znění pozdějších předpisů - 4% a nejméně zastoupenou skupinou jednání jsou přestupky ze zákona 
o pozemních komunikacích (13/1997 Sb.), ve znění pozdějších předpisů - 0,2%.
Celkem bylo za rok 2010, tj. od 1. 1. 2010 do 31. 12. 2010, evidováno 673 508 přestupků a trestných činů. Z tohoto počtu bylo evidováno 106 931 přestupků a TČ ženám-řidičkám. Průměrně bylo denně evidováno 1 845 přestupků a TČ.
Následující tabulka č. 1 ukazuje celkový počet přestupků za rok 2010 :

         Zákon	Počet přestupků	
Trestní zákon	26906	
Zákon o přestupcích	645164	
Zákon o pozemních komunikacích	1438	
Tab. č. 1: celkový počet přestupků za rok 2010

Pořadí	Právní předpis	Jednání	body	Přestupky a TČ	Průměrný počet bodovaných přestupků/ den	
1	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. 1	Při řízení vozidla překročí nejvyšší dovolenou rychlost zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou v obci                                                                                                 o méně než 20 km/h	2	163631	448	
2	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. 1	Porušení povinnosti vyplývající ze zákazové nebo příkazové značky (krom výše uvedeného případu)	1	119476	327	
3	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. 1	Porušení povinnosti být za jízdy připoután bezpečnostním pásem nebo užít ochranou přilbu	2	109361	300	
4	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. 1	Porušení ustanovení §32 zákona č. 361/2000 Sb. o osvětlení vozidla	1	46286	127	
5	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. f	Při řízení vozidla drží v ruce nebo jiným způsobem telefonní přístroj nebo jiné hovorové nebo záznamové zařízení	3	42336	116	
6	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. f	Při řízení vozidla překročí nejvyšší dovolenou rychlost stanovenou zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou v obci o 20 km/h a více	3	38632	106	
7	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. f	Při řízení vozidla překročí nejvyšší dovolenou rychlost stanovenou zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou mimo obec o méně než 30 km/h	2	34018	93	
8	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. f	Při řízení vozidla nedá přednost v jízdě v případech, ve kterých je povinen dát přednost v jízdě podle zvláštního právního předpisu	4	12062	33	
9	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. f	Při řízení vozidla nezastaví vozidlo na signál, který mu přikazuje zastavit vozidlo podle zvláštního právního předpisu nebo na pokyn „Stůj“ daný při řízení provozu na pozemních komunikacích osobou oprávněnou k řízení tohoto provozu	5	12036	33	
10	200/1990 Sb. § 22 odst. 1 písm. f	Při řízení vozidla překročí nejvyšší dovolenou rychlost stanovenou zvláštním právním předpisem nebo dopravní značkou mimo obec o 30 km/h a více	3	11223	31	
	         Celkem			673508	1845	
Tab. č. 2: Počet nejčastěji evidovaných přestupků a trestných činů v roce 2010; Zdroj: Ministerstvo dopravy České republiky, dostupný z: www.mvcr.cz.

8. Statistika nehodovosti v roce 2010

8.1 Celkový počet dopravních nehod v České republice

Policie ČR v roce 2010 šetřila 75 522 dopravních nehod, při kterých bylo 753 osob usmrceno, 2 823 osob těžce zraněno a 21 610 osob lehce zraněno. Odhadnutá hmotná škoda dopravní policií na místě nehody je 4 924,987 mld. Kč. V porovnání 
s rokem 2009 zaznamenáváme pokles u všech základních ukazatelů nehod, s výjimkou absolutního počtu nehod.

Nárůst oproti roku 2009 je zaznamenán v kategorii:
počet nehod							707,             tj. o 0,9%

Pokles oproti roku 2009 je zaznamenán v kategorii:
počet usmrcených				       79 osob,		tj. o  9,5%
počet těžce zraněných			                   713 osob,		tj. o 20,2 %
počet lehce zraněných                                         2 167 osob,	tj. o  9,1 %
odhad hmotné škody                                         56,1 mil. Kč,	tj. o  1,1 %

V roce 2010 šetřila Policie ČR v průměru každých 7 minut nehodu, každých 24 minut a 16 vteřin byl při nehodě lehce zraněn člověk a každé 3 hodiny a 6 minut těžce. V průměru každých 11 hodin a 36 minut zemřel při nehodě člověk.

8.2 Hlavní příčiny nejtragičtějších nehod

V následující tabulce jsou uvedeny nejčetnější a nejtragičtější příčiny nehod řidičů motorových vozidel (dle počtu usmrcených osob):

Pořadí                     	Deset nejtragičtějších příčin nehod řidičů motorových vozidel, období leden až prosinec 2010             	Počet nehod                	Počet usmrcených osob	
1	Nepřizpůsobení rychlosti dopravně technickému stavu vozovky	3557	97	
2	Řidič se plně nevěnoval řízení vozidla	12332	88	
3	Jízda po nesprávné straně vozovky, vjetí do protisměru	2458	87	
4	Nepřizpůsobení rychlosti stavu vozovky	8430	81	
5	Nepřizpůsobení rychlosti vlastnostem vozidla a nákladu	neuvedeno	38	
6	Nedání přednosti proti příkazu dopravní značky „DEJ PŘEDNOST“                        	3576	32	
7	Jiný druh nepřiměřené rychlosti	neuvedeno	23	
8	Nedání přednosti chodci na vyznačeném přechodu	neuvedeno	23	
9	Nezvládnutí řízení vozidla	3470	22	
10	Nepřizpůsobení rychlosti viditelnosti	neuvedeno	21	

Mezi nejčastější příčiny dopravních nehod nadále patří nedodržení bezpečné vzdálenosti za vozidlem (6 078 nehod), nesprávné otáčení nebo couvání (5 554 nehod), jiný druh nesprávné jízdy (4 775 nehod) a vyhýbání bez dostatečné boční vůle (2 443 nehod).
Jak vyplývá z tabulky č. 2, nejtragičtější příčinou nehod řidičů motorových vozidel v roce 2010 bylo nepřizpůsobení dopravně technickému stavu vozovky (14,3% z celkového počtu usmrcených při nehodách zaviněných řidiči), následují nehody zaviněné nevěnováním potřebné pozornosti řízení vozidla (13%) a jízda po nesprávné straně vozovky - vjetí do protisměru (12,9%). Celkem pak na tyto tři nejtragičtější příčiny připadá přes 40% z celkového počtu usmrcených osob.
Policie ČR v roce 2010 eviduje 5 015 nehod zaviněných pod vlivem alkoholu 
(tj. 7,1% z celkového počtu), při kterých eviduje 102 usmrcených osob (tj. 13,6% 
z celkového počtu) a dalších 2 291 osob bylo zraněno. V porovnání s rokem 2009 je počet těchto nehod nižší o 710 (tj. o 12,4%), počet usmrcených je nižší o 21 osob (tj. 
o 17,1%) a počet zraněných je nižší o 367 osob (tj. 13,8%).

8.1.2 Souhrnné následky

Policie ČR v roce 2010 šetřila celkem 75 522 dopravních nehod, při kterých bylo 753 lidí usmrceno, z toho bylo:
276 řidičů osobních automobilů
151 chodců
111 spolujezdců v osobních automobilech
  80 řidičů motocyklů
  70 cyklistů
  33 řidičů nákladních automobilů
  10 spolujezdců v nákladních automobilech
    9 spolujezdců na motocyklech
    4 řidiči mopedů
    3 řidiči malých motocyklů
    2 řidiči traktorů
    2 spolujezdci na traktorech
    1 řidič autobusu
    1 řidič pojízdného pracovního stroje

8.1.3 Chodci

Při nehodách zaviněných řidiči motorových vozidel z důvodu neumožnění nerušeného a bezpečného přejití vozovky chodci („nedání přednosti chodci“), přecházejícímu po vyznačeném přechodu, zahynulo v roce 2010 celkem 23 chodců (o 7 osob více než v roce 2009).
Nejtragičtější příčinou nehod chodců bylo neopatrné nebo náhlé vstoupení do vozovky z chodníku nebo krajnice. Při těchto nehodách zahynulo 15 chodců, dalších 6 chodců zahynulo v důsledku nesprávného zhodnocení dopravní situace, 4 chodci zahynuli v důsledku špatného odhadu vzdálenosti (rychlosti) vozidla a blíže nespecifikovaného nesprávného chování chodce.

8.1.4 Nehody na železničních přejezdech

Na železničních přejezdech se v loňském roce střetl vlak s účastníky pozemních komunikací (automobily, motocykly, cyklisté, chodci) ve 275 případech, a tím se počet střetnutí na železničních přejezdech meziročně zvýšil o 21%. Nárůst zaznamenala Drážní inspekce i v počtu usmrcených a zraněných na železničních přejezdech. V roce 2010 zde zahynulo celkem 47 osob, oproti roku 2009 je to o 24% více. Nejvíce nehod vzniká na přejezdech zabezpečených pouze výstražnými kříži, a to 47% (130). Následují železniční přejezdy zabezpečené světelnou signalizací bez závor, kde se událo 44% (120) všech nehod a nejméně střetnutí, 9% (25) na železničních přejezdech, kde je světelné zabezpečovací zařízení doplněno závorami.
Zde je nutno podotknout, že pouze ve třech případech Drážní inspekce šetří, zda může být příčina nehody nebo spoluúčast na příčinách i na straně železnice.  

8.1.5 Místa a období dopravních nehod

	V období leden až září 2010 bylo nejvíce usmrcených při nehodách zaviněných na silnicích I. třídy (více než 35% z celkového počtu) a II. třídy (téměř 1/4 z celkového počtu). 
	V obci došlo k celkem 39 947 dopravním nehodám, kdy bylo 184 osob usmrceno, 1 157 osob těžce zraněno a 9 513 osob zraněno lehce. Mimo obec pak došlo celkem k 15 603 dopravním nehodám, z toho se 1 924 odehrálo na dálnicích. Počet usmrcených mimo obec byl 359 osob (z toho 19 osob na dálnicích), počet těžce zraněných 1 024 osoby (z toho 39 osob na dálnicích) a počet lehce zraněných 6 880 osob (z toho 422 osoby na dálnicích).

Nejvyšší závažnost je zaznamenána u červencových nehod, kde dosáhla hodnoty 16,3 usmrcených osob připadajících na 1 000 nehod.

Rok 2010	Počet nehod	Počet usmrcených	
Leden	6034	39	
Únor	5072	30	
Březen	5981	48	
Duben	5627	48	
Květen	6508	51	
Červen	6778	81	
Červenec	6370	104	
Srpen	6683	67	
Září	6497	75	
Celkem	55550	543	

 

Tab. č. 4: Vývoj počtu nehod v jednotlivých měsících roku 2010 (období leden až září):

8.2 Celkový počet dopravních nehod v Rakousku

Spolkové Ministerstvo vnitra zveřejňuje, že byl v roce 2010 opětovně zaznamenán pokles o 13% oproti předchozímu roku, a tím pádem opět nejnižší počet usmrcených při dopravních nehodách od počátku vedení záznamů v roce 1950. V roce 2010 bylo v rakouském silničním provozu při 511 smrtelných nehodách zabito celkem 548 osob. Tento výsledek znamená oproti roku 2009 s 633 usmrcenými pokles o 85 smrtelných obětí dopravních nehod, tj. o 13,4%.
Cíle rakouského programu silniční bezpečnosti 2002-2010, odsouhlaseného 
v roce 2001 (výchozí pozice 1006 usmrcených, -50% do r. 2010) sice nebylo dosaženo úplně, ale alespoň se tomuto přibližuje.

8.2.1 Nejčetnější příčiny smrtelných dopravních nehod řidičů motorových vozidel

Za hlavní příčiny smrtelných dopravních nehod byly stanoveny: nepřiměřená rychlost (36,2%), porušení přednosti v jízdě (14,3%), řidič se plně nevěnoval řízení vozidla (11%), nesprávné předjíždění (10,2%), chybné jednání chodců (6,7%), nadměrná únava (5,1%) a selhání srdce/krevního oběhu/nemoc (1,8%). Opilost byla příčinou u 5,3% smrtelných nehod (v roce 2009: 5,6%). V uplynulém roce bylo oproti roku 2009 poměrně více nehod způsobeno nepřiměřenou rychlostí, dále při předjíždění a nadměrnou únavou řidičů.

8.2.2 Souhrnné následky

V roce 2010 bylo při 511 smrtelných nehodách usmrceno 548 osob, z toho bylo:
288 řidičů či spolujezdců osobních automobilů
  94 chodců
  67 řidičů motocyklů
  32 cyklistů
  16 řidičů či spolujezdců menších nákladních automobilů
  16 řidičů malých motocyklů
    7 řidičů či spolujezdců nákladních automobilů
    7 řidičů či spolujezdců autobusu
    7dalších účastníků provozu
    5 řidičů či spolujezdců traktoru
    4 spolujezdců na motocyklech
    3 řidiči miniauta
    2 spolujezdci malých motocyklů

8.2.3 Druhy komunikace

Dálnice: 62 usmrcených, rychlostní silnice: 16 usmrcených. Větší část smrtelných nehod se stává na bývalých spolkových silnicích (222 usmrcených), 
na zemských silnicích (143 usmrcených) a na obecních silnicích (83 usmrcených). Dále na nákladních cestách (8) a ostatních dopravních plochách (7). Na stavebních úsecích silnic se v uplynulém roce stalo 5 smrtelných nehod, z toho 3 na dálnicích 
a rychlostních silnicích.

8.2.4 Přechod pro chodce

V uplynulém roce zemřelo na přechodech 14 osob: 7 osob na nesvětelných přechodech pro chodce, 7 osob na světelných přechodech pro chodce, z toho 1 „chodec na červenou“ u světelného zařízení. V porovnání s rokem 2009 zemřelo na přechodech o 5 lidí méně.

8.2.5 Nehody na železničních přejezdech

Za rok 2010 se na rakouských železničních přejezdech stalo celkem 
13 dopravních nehod. 12 ze 14 usmrcených přišlo o život při kolizi s vlakem na železničním přejezdu na obecních silnicích. Tři smrtelné nehody se staly na přejezdech se závorami, 4 na přejezdech se signálním zařízením s červeným světlem, 3 další byly jištěny značkou STOP a 3 výstražným křížem.

8.2.6 Místa a období dopravních nehod
	
	V obci došlo k celkem 16 916 dopravním nehodám, kdy bylo 104 osob usmrceno, 20 846 osob zraněno. Mimo obec pak došlo celkem k 9 932 dopravním nehodám, z toho se 1 241 odehrálo na dálnicích. Počet usmrcených mimo obec byl 
317 osob (z toho 50 osob na dálnicích), počet zraněných 13 792 osoby (z toho 1 934 osob na dálnicích).

Rok 2010	Počet nehod	Počet usmrcených	
Leden	2271	47	
Únor	2007	25	
Březen	2656	35	
Duben	2934	42	
Květen	3099	50	
Červen	3515	51	
Červenec	3896	65	
Srpen	3489	56	
Září	2981	50	
Celkem	26848	421	

    

Tab. č. 5: Vývoj počtu nehod v jednotlivých měsících roku 2010 (období leden až září):

8.3. Komparace dopravní nehodovosti České republiky 
a Rakouska

8.3.1 Informace o celkové nehodovosti od 1. 1. 2010 do 30. 9. 2010

Vzhledem k tomu, že do této doby je k dispozici přesná statistika nehodovosti 
v Rakousku pouze od 1. do 3. čtvrtletí 2010, bude porovnání nehodovosti obou zemí vycházet z tohoto období.

ČR: celkem 55 550 dopravních nehod na pozemních komunikacích, z toho bylo 543 osob usmrceno, 2 181 osob těžce zraněno a 16 393 osob zraněno lehce. Odhadnutá hmotná škoda policií na místě nehody je 3,639 mld. Kč. Počet nehod v tomto období 
v roce 2009 byl 54 564, to znamená, že byl zaznamenán nárůst o 986 dopravních nehod (tj. o 1,8%).

Rakousko: Celkem 26 848 dopravních nehod na pozemních komunikacích, 
z toho 394 smrtelných nehod. 421 osob bylo usmrceno, 4 993 osob těžce zraněno a 26 232 osob lehce zraněno. Dalších 3 413 osob bylo zraněno, ovšem stupeň zranění není dále známý. Počet nehod v tomto období v roce 2009 byl 28 835, to znamená, že byl zaznamenán pokles o 1 987 dopravních nehod (tj. o 6,9%).

Procentuálně tento stav nelze porovnat. Jde o to, že nahlašovací povinnost je 
v obou státech jiná. V ČR se musí dopravní nehoda oznámit Policii ČR neprodleně, zejména pokud při nehodě dojde ke zranění nebo usmrcení osoby, dále pak pokud dojde na některém z vozidel včetně přepravovaných věcí ke škodě převyšující 100 000 Kč atd. To je hlavní důvod, proč jsou statistiky celkové nehodovosti tak odlišné. V Rakousku se dopravní nehoda oznamuje policii jen tehdy, pokud při nehodě dojde k věcnému poškození, ale identita druhého účastníka by nemohla být následně zjištěna. V tomto případě se vyplňuje evropský protokol o nehodě, který musí být podepsán oběma účastníky. Dojde-li při nehodě ke zranění či úmrtí, je bezpodmínečně nutné volat policii. Z toho vyplývá, že pouze pojišťovny mohou poskytnout přesný údaj o nehodovosti 
v obou zemích. 

8.3.2 Nejtragičtější příčiny dopravních nehod

V porovnání obou zemí je nejčastější a nejtragičtější příčinou shodně:
1)	nepřiměřená rychlost (nepřizpůsobení se technickému stavu vozovky, nepřizpůsobení rychlosti stavu vozovky, jiný druh nepřiměřené rychlosti aj.),
2)	nedání přednosti proti příkazu dopravní značky „DEJ PŘEDNOST“ a
3)	nevěnování se plně řízení vozidla.

8.3.3 Alkohol za volantem

Přestože je v České republice oproti Rakousku úplný zákaz požívání alkoholu před jízdou za volantem motorového vozidla, statistiky ukazují, že nehodovost pod vlivem alkoholu je vyšší než v sousední zemi, kde byla opilost příčinou celkem 
u 27 smrtelných nehod (5.3%).  Počet obětí za 1. až 3. čtvrtletí roku 2010 je 25 osob. Oproti tomu v České republice, ve stejném období, došlo k 3 753 dopravním nehodám zaviněných vlivem alkoholu (7,2% z celkového počtu), při kterých se eviduje 
66 usmrcených osob (12,3% z celkového počtu).  To je o 41 osob více.

8.3.4 Chodci

Ani v tomto případě porovnání není pro Českou republiku příznivé.                   V ČR zemřelo v silničním provozu z různých důvodů celkem 151 chodců, v Rakousku pak 94 chodců (o 57 chodců více). Budeme-li vycházet z nehod zaviněných řidiči motorových vozidel z důvodu neumožnění nerušeného a bezpečného přejití vozovky chodci, přecházejícímu po vyznačeném přechodu, zahynulo v ČR celkem 23 chodců, 
v Rakousku pak 13 chodců (o 10 chodců více).

8.3.5 Nehody na železničních přejezdech

Zcela nepříznivé pro Českou republiku je porovnání nehodovosti na železničních přejezdech. V ČR bylo evidováno celkem 275 případů, kdy bylo usmrceno 47 osob. Oproti tomu v Rakousku bylo evidováno 13 dopravních nehod se 14 usmrcenými. Přehlédneme-li počet dopravních nehod v ČR, jelikož není přesně stanoveno, v kolika případech se jedná o řidiče či spolujezdce motorového vozidla, obětí těchto nehod je 
o 43 více. V drtivé většině jsou ovšem viníky těchto nehod účastníci silničního provozu, kteří vjedou na přejezd v době, kdy to zákon zakazuje.
Riskantní chování řidičů motorových vozidel potvrzuje i dlouhodobá statistika Drážní inspekce. Podle ní se na přejezdech vybavených světelným signalizačním zařízením, jichž je pouze čtvrtina z celkového počtu, odehrává takřka polovina všech nehod.

9. PREVENCE V DOPRAVĚ

9.1 Dokumenty podporující preventivní opatření v silniční dopravě

Bezpečnost provozu na pozemních komunikacích je jednou z priorit nejen České republiky, ale také celého společenství Evropské unie. V rámci České republiky je preventivní činnost v oblasti bezpečnosti provozu na pozemních komunikacích 
v souladu se zákonem č. 361/2000 Sb. prováděna oddělením BESIP, které je integrální součástí Ministerstva dopravy. Toto oddělení se koordinovaným přístupem v oblasti prevence snaží zvyšovat bezpečnost na pozemních komunikacích a taktéž se snaží 
o přijetí některých nutných změn v legislativní oblasti provozu na pozemních komunikacích. K této snaze přispívá Národní strategie bezpečnosti silničního provozu, kterou BESIP vytváří, koordinuje a následně vyhodnocuje.
Ministerstvo dopravy ČR a BESIP ve spolupráci se zástupci krajů a resortů, včetně nestátních neziskových organizací zpracovali Revizi a aktualizaci Strategie na období 2008-2010 (2012), která byla schválena usnesením Vlády České republiky ze dne 16. prosince 2008. Její platnost se předpokládá do doby, než bude vytvořena 
a schválena strategie nová. V roce 2009 již započali práce na nové Národní strategii bezpečnosti silničního provozu pro období 2010-2020, která vychází z připravovaného 4. Evropského akčního programu bezpečnosti silničního provozu a která počítá s větším přenesením pravomocí a aktivit na místní úroveň. Zapojení krajů a obcí do celostátního úsilí o zvyšování bezpečnosti silničního provozu je Národní strategií chápáno jako nezbytný předpoklad pro její úspěšné naplňování. 
Dalším dokumentem významným pro prevenci v dopravě je Usnesení Vlády České republiky ze dne 13. července 2005 č. 882 k Dopravní politice České republiky pro léta 2005 - 2013. Snahou Dopravní politiky ČR je, aby se neutěšená situace 
v bezpečnosti provozu v silniční dopravě, zejména následků dopravních nehod, radikálně zlepšila. Pro změnu této situace navrhuje ve své struktuře priorit a dosažení cílů přijmout okamžitá opatření v základních oblastech:
- lidský činitel, úloha prevence, sankce
- technická bezpečnost silnic
- technický stav vozidel. 

V Rakousku je obecná zodpovědnost za bezpečnost provozu na pozemních komunikacích delegovaná na Federální ministerstvo pro vědu a dopravu, které je zodpovědné za koordinování aktivit na federální úrovni včetně vytváření potřebné legislativy, a to i mimo jiné za tvorbu předpisů, týkajících se činnosti dopravní policie. Mimo státní orgány pracuje v Rakousku velice silná nevládní organizace Kuratorium für Verkehrssicherheit a specifické úkoly ve výcviku řidičů a ve výchově ostatních účastníků provozu na pozemních komunikacích plní i jeden z rakouských automotoklubů – OAMTC. 

9.2 Vlastní doporučení prevence v dopravě

Dle statistik ministerstva dopravy k datu 31. 10. 2009 nejvíce osob, které již dosáhly ztráty 12 bodů je mezi muži evidováno ve věkové skupině 25 let, u žen je největší skupina ve věku 30 let. Z hlediska délky praxe, resp. počtu let držení řidičského oprávnění je evidováno nejvíce tzv. vybodovaných řidičů mužů se 2-3 roky praxe, u žen je to pak průměrně 11-12 let praxe. Jak z analýzy vyplývá, bodovaní řidiči se z hlediska pohlaví dělí na 4,4% žen a 95,6% mužů, přestože počet rozložení registrovaných řidičů je 42,1% žen a 57,9% mužů. 
V porovnání se statistikou dopravní nehodovosti v roce 2010 vypracovanou Policií ČR, která uvádí, že řidiči věkového rozmezí 25 – 34 let se podílejí necelými 29% na zavinění nehod a více jak 24% na počtu usmrcených při těchto nehodách vyplývá, že se jedná o nejrizikovější skupinu řidičů motorových vozidel. Největší závažnost i počet usmrcených byla i u nehod zaviněných řidiči věkové skupiny do 18 let a 20 let věku.  
Z hlediska prevence v dopravě je nutno se zaměřit na tuto věkovou skupinu.  
S ohledem na to, jakým způsobem a v jakém časovém rozmezí probíhá výuka 
v autoškolách, je jasné, že tyto řidiči se naučí pouze základy k řízení motorového vozidla. Jen málokdo z nich ví, jak nebezpečné je např. brzdit na zledovatělé silnici, nakolik dokážou předvídat reakce jiných řidičů v určitých situacích, jaké jsou vlastnosti a stav vozidla, které právě řídí atd. Mnohokrát je možno zabránit dopravní nehodě jen tím, že předvídáme a vyhodnotíme situaci, jak by se mohl chovat řidič jedoucí před nebo za naším vozidlem, při předjíždění, odbočování, jak se zachová cyklista, chodec aj. 
U předcházení nehodovosti je i předpoklad rychlosti reakce řidiče. 
Z hlediska legislativní úpravy o získávání a zdokonalování odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel (zákon č. 247/2000 Sb.) by bylo zapotřebí přísnějších opatření. Nelze očekávat, že se člověk v průběhu 6-8 týdnů naučí ovládat vozidlo tak, aby nevytvářel nebezpečné situace a přiměřeně reagoval na jejich vznik nebo rozpoznat provozní nebezpečí a jeho závažnost a dokázat na tyto situace včas a správně reagovat. Položme otázku: „Je možné očekávat od člověka, který výcvik absolvoval v letním období, aby uměl vozidlo ovládat i na zamrzlé silnici?“ Zde pravděpodobně většina lidí odpoví „Ne“. Bylo by zapotřebí, aby žadatelé o řidičské oprávnění absolvovali výcviky v zimním období. Jelikož je i právní vědomí účastníků silničního provozu na pozemních komunikacích na velice nízké úrovni bylo by vhodné do výuky, alespoň okrajově, zařadit i právní nauku.  
Ke zlepšení situace by mohly vést např. i tyto kroky v autoškolách: 
-  praktické části výuky – nácvik řízení a situací, které musí řidič 
                  v provozu řešit (jízda na mokré vozovce, náledí, škola smyku aj.)
-	při jízdách využívat více typů vozidel (řidič získá lepší cit pro ovládání vozidla)
-	detailnější seznámení řidičů s fungováním a ovládáním vozidla, seznámení s tím, jak vozidlo v různých situacích reaguje a proč,
-	v rámci prevence také řidičům ukázat důsledky nezodpovědného chování,
-	zavádět povinné přednášky a diskuze s účastníky dopravních nehod, policisty či zdravotníky,
-	klást větší důraz na zdravotní výchovu tak, aby byl každý řidič schopen poskytnout první pomoc při dopravní nehodě,
-	zabezpečit, aby učitelé autoškol byli schopni své žáky vést, ne pouze dávat pokyny, zajistit jejich pedagogické vzdělání. 

Dalším velmi častým jevem v silniční dopravě přestupek „řízení motorového vozidla bez držení řidičského oprávnění“. Je to nejčastější přestupek, kterého se tzv. dvanáctibodoví řidiči dopouštějí. Alarmující hodnotou je i poměr řidičů, kteří dosáhli počtu 12 bodů a kteří nikdy nebyli držiteli žádného řidičského oprávnění. Jak je již výše uvedeno, s novelou trestního zákoníku účinného od 1. ledna 2010 nastal zlomový okamžik tím, že toto jednání se změnilo z trestného činu na přestupek. Zda to byl správný krok či nikoli záleží na posouzení každého z nás. Vezměme v potaz dva případy. V prvním případě řidiče, který vlastní celou škálu řidičských oprávnění na různá motorová vozidla se dopustí jednání, za které mu bude odebrán řidičský průkaz na nějakou dobu. V druhém případě, se setkáme na vozovce s člověkem, který v životě řidičský průkaz nevlastnil, ale i ten se podle naší legislativy dopouští pouze přestupku, za který mu hrozí pokuta do výše 50 000 Kč. Porovnáme-li zde společenskou nebezpečnost těchto deliktů, co je horší:
a) pokud řídí osoba, která má za sebou např. 20 let praxe nebo
b) osoba, která neprošla žádným výcvikem?
V prvním případě jde sice o spáchání TČ „maření výkonu úředního rozhodnutí“, ale dle mého názoru mnohem méně nebezpečnější, než když potkáme na silnici člověka, který se učil řídit zcela neznámým způsobem. Právní úpravu zde shledávám za nedostačující, kterou je nutno vyřešit novelou příslušných zákonů. 
Častou příčinou dopravních nehod je i požití alkoholu řidičem před jízdou motorovým vozidlem. I zde jsou nejohroženější skupinou mladí lidé do 25 let věku 
a řidiči s krátkou dobou praxe. Noční a ranní návraty ze zábavy často končí vážnými dopravními nehodami. Dopravní nehody mladých řidičů, u kterých byl prokázán alkohol, jsou spojeny s dalším negativním chováním, např. s rychlostí jízdy, 
s nesprávným způsobem jízdy nebo ostatními způsoby nesprávného chování. 
U trestného činu dle § 274 ohrožení pod vlivem návykové látky hrozí za jeho porušení odnětí svobody až na jeden rok, peněžitý trest nebo zákaz činnosti. Aby došlo ke snížení nehodovosti pod vlivem alkoholu, je zapotřebí ne až tak zpřísnění tohoto zákona, ale zpřísnění podmínek pro opětovné získání řidičského oprávnění, např. pravidelné odběry krve či školení, podobně jako je tomu v Rakousku. Tam nejenže je jasně stanovena hranice pokuty za jednotlivě odstupňované promile alkoholu v krvi, ale jsou zde jasně dané i další povinnosti vyplývající z porušení tohoto trestného činu. Pro srovnání s Českou republikou v Rakousku za požití alkoholu řidičem před jízdou motorovým vozidlem hrozí: 
- od 0,5 ale méně než 0,8 promile  - záznam, peněžní pokuta 300 EUR až 3 700 EUR
- od 0,8 ale méně než 1,2 promile – peněžní pokuta od 800 EUR až 3 700 EUR, odebrání řidičského povolení na 1 měsíc, v případě dopravní nehody nebo opětovného porušení tohoto předpisu odebrání řidičského povolení na 3 měsíce, doškolování (fakultativně, na vlastní náklady).
- od 1,2 ale méně než 1,6 promile – peněžní pokuta od 1 200 EUR do 
4 400 EUR, odebrání řidičského oprávnění na min. 4 měsíce, doškolování (na vlastní náklady). V případě, že se jedná o první případ tohoto deliktu, dojde k odebrání řidičského oprávnění na 4 měsíce. 

V případě recidivy se při odebrání řidičského oprávnění postupuje následovně:
1,2 + 1,6 = minimálně 10 měsíců
1,2 + 1,2 = minimálně 8 měsíců
1,2 + 0,8 = 6 měsíců

- od 1,6 nebo odmítnutí Alkomat testu – peněžní pokuta 1 600 EUR až 
5 900 EUR, odebrání řidičského oprávnění min. na 6 měsíců, dopravní psychologické vyšetření (na vlastní náklady), oficiální lékařské vyšetření, školení (na vlastní náklady). 

Stejně přísné pokuty se uplatňují i u kontrol cyklistů. 

Dozor dopravní policie je velice důležitým opatřením k zajištění vyšší bezpečnosti silničního provozu. Kroky, kterými by mohla dopravní policie přispět ke zvýšení bezpečnosti silničního provozu, jsou častější kontroly, posílení hlídek na úsecích častých dopravních nehod, hledání a hodnocení rizikových míst na silnicích 
a následné podávání návrhů na zlepšení a úpravy dopravních cest, vybrané pokuty 
(či alespoň jejich část) investovat zpět na prostředky zvyšující bezpečnost, zklidňovat dopravu (např. využití figurín policistů). 
Také média působí ve velké míře na všechny lidi, proto je účelné jich využít i ve prospěch bezpečnosti silničního provozu. Prostřednictvím médií na nás působí např. bezpečnostní informační kampaně, které jsou zaměřeny na určité cílové skupiny. Pro účely těchto kampaní je možno využít např. denní tisk, televizi, rozhlas, kina, letáky, billboardy a další materiály. V součinnosti s médii lze využít také vlivu známých osobností. Bezpečnostní kampaně by měly být takové, aby na účastníky silničního provozu silně zapůsobily a aby si řidiči uvědomili, co může jejich chování způsobit. 

ZÁVĚR

Bakalářská práce je zaměřena na přestupky a trestné činy páchané v silniční dopravě. Dané téma bylo zpracováno v rámci možností komplexně, i když vzhledem 
k rozsahu tématu spíše stručně bez možnosti zacházet do detailů. Hlavní část skutkových podstat přestupků v silničním provozu je obsažena v zákoně o přestupcích č. 200/1990 Sb., a to zejména v ustanovení § 22. Skutkové podstaty nejčastějších trestných činů v silniční dopravě jsou pak zakotveny v trestním zákoníku, resp. 
v zákoně č. 40/2009 Sb. Současná podoba § 22 přestupkového zákona vychází 
z nejnovější a nejzásadnější novelizace provedené zákonem č. 411/2005 Sb., jenž nabyl účinnosti 1. července 2006. Touto novelizací došlo ke zpřísnění sankcí a k úpravě pravidel pro jejich ukládání.
Shledávám však, že časté novelizace zákonů a změny v přestupkovém zákoně příliš nepřispívají k přehlednosti úpravy přestupků a trestných činů a kladou velké nároky na adresáty právní normy. Zde bych jisté zlepšení spatřovala v jasném vymezení, resp. stanovení skutkové podstaty přestupků, kdy větší prostor by byl věnován souhrnným skutkovým podstatám. V ostatních skutkových podstatách by pak byla vymezena nejzávažnější jednání ohrožující bezpečnost silničního provozu. Jde zejména o to, aby účastníci provozu měli jasný přehled o tom, jaké jednání je přestupek, jaké jednání je již trestný čin a zároveň věděli, jaké sankce za dané jednání hrozí. 
O aktuálnosti řešené problematiky svědčí i fakt, že právě probíhá legislativní schvalování nového bodového systému. Zda bude účinnější, než ten stávající ukáže až čas. 

Seznam použitých zdrojů

Literární zdroje

Beran, T. Neplaťte (zbytečně) pokuty. 3. vyd. Brno: Computer Press, 2007, 121 s., ISBN: 80-722-6640-3.

Hendrych, D. Správní právo - Obecná část. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2003, 832 s. ISBN: 80-7179-671-9.

Hendrych, D. a kol. Správní právo – Obecná část. 4. vyd. Praha: C. H. Beck, 2001. 521 s., ISBN: 80-7179-470-8.

Jelínek, J. a kol. Trestní právo hmotné – Obecná část. 1. vyd., Praha: Linde, 2004, 470 s., ISBN 80-7201-630-X.

Jelínek, J. a kol. Trestní právo hmotné – Obecná část, zvláštní část. 2 vyd. Praha: Linde, 2006, 823 s., ISBN: 80-7201-630-X.

Kopecký Z., Občan a dopravní nehoda. 1. vyd. Praha: PROSPEKTRUM, 1998, 
200 s., ISBN 80-7175-068-9.

Kučerová, H. Dopravní přestupky v praxi. 2. vyd. Praha: Linde, 2006, 432 s., 
ISBN 80-7201-613-X.

Mates, P. a kol. Základy správního práva trestního. 2. vyd. Praha: C. H. Beck, 2000, 160 s., ISBN: 80-7179-224-1.

Mates, P. a kol. Základy správního práva trestního. 3. vyd. Praha: C. H. Beck, 2002, 190 s., ISBN: 80-7179-789-8.

Porada V. a kol. Silniční dopravní nehoda v teorii a praxi. Praha: Linde, 2000, 
378 s., ISBN:80-7201-212-6.

Průcha, P. Správní právo – obecná část. 7. vyd., Brno: Masarykova univerzita 
a nakladatelství Doplněk, 2007, 420 s., ISBN: 978-80-7239-207-0.

Legislativní dokumenty

Česko. Trestní zákoník 2010 ve znění zákona č. 306/2009 Sb., ÚZ č. 747, Sagit. Ostrava. S. 256, ISBN 978-80-7208-762-4.

Česko. Sbírka zákonů. Předpis č. 32/2001 Sb., o evidenci dopravních nehod, ze dne 
31. 1. 2001, dostupný z WWW: 
<http://www.sagit.cz/pages/sbirkatxt.asp?zdroj=sb01032&cd=76&typ=r>.

Elektronické zdroje:
Dietl, E., Esberger, R. Strassenverkehrsunfälle 1. bis 3. Quartal 2010. STATISTIK AUSTRIA, 2010, Wien. Dostupný z  WWW: <http://www.stat.at/web_de/statistiken/gesundheit/unfaelle/strassenverkehrsunfaelle/index.html>. 

Drápal, M. Předběžná statistika Drážní inspekce za rok 2010, Praha: 5. 1. 2011. Dostupný z WWW:  www.dicr.cz

Sobotka, P., Tesařík, J. Informace o nehodovosti na pozemních komunikacích České republiky za rok 2010. Praha: 7. 2. 2011. Dostupný z  WWW:    <http://www.policie.cz/clanek/statistika-nehodovosti-178464.aspx>. 

Další zdroje
Kromě výše uvedených zdrojů byly při zpracování bakalářské práce uvedeny následující zdroje:
•	Denní tisk (zejména deník Blesk, 11. 2. 2011) 
•	Informace o bodovém systému. Dostupný z WWW: <http://www.policie.cz/clanek/statistika-nehodovosti-178464.aspx>. 
•	Metodické stanovisko Ministerstva dopravy k aplikaci § 22 odst. 1 písm. a) bod 1 a 2 zákona č. 200/1990 Sb., ze dne 10. září 2008. Dostupný z WWW:  <www.mdcr.cz>. 
•	Statistické informace Bundesministerium für Inneres, Verkehrsunfallstatistik 2010. Wien. Dostupný z WWW: <http://www.bmi.gv.at/cms/BMI_Verkehr/statistik/Jahr_2010.aspx>.
•	Zpravodajství TV Nova, Dostupný z WWW: <www.nova.cz>.